הודעהעל ידי בקרו טלה » ד' יולי 09, 2014 5:29 pm
צירפתי את המובא בנ"ל בשם ספר הזכרון
וכעי"ז בדרשות חת"ם סופר לח' תמוז תקס"ט: הנה בשיעורא דיומא למדנו בחולין פרק אלו טריפות (מו.) הנהו פולמסא דאתו לפומבדיתא, ערקו רבה ורב יוסף, פגע בהו ר׳׳ז, א׳׳ל ערוקאי 'כזית שאמרו במקום מרה.
והוא תמוה מה ענין זה למה שהם ערוקאי? אבל ראיתי מעשה ונזכרתי הלכה. כי שמעתי פה רבים אומרים כי בהיות ק״ק פראג במצור זה כמו לפני ס׳ שנים, רצה הגאון מהו׳ יחזקאל ז״ל לצאת חוצה ולא הניחוהו מנהיגי העיר. והנה מה שרצה הוא לצאת חוצה מובן הוא כי אין לעמוד במקום סכנה שלא ינוכה לו מזכיותיו לכל הפחות. והם לגרמייהו עבדו שלא הניחוהו כי רצו שיהי׳ מגינם אצלם, וכי ראוי למנהיגם של ישראל למסור נפשו ולהשליכו מנגד, עבור עמו, ולא להניחם בסכנה ולצאת להמלט על נפשו לחוד.
אמנם כן ראיתי רבים חולקים, כי בהיות ק״ק מענץ במצור לפני איזה שנים, שלחו את גאונם הגאון מהו׳ חיים הרש זצ״ל לפרנק-פורט, וכן עשו אנשי ק״ק קאבלענץ לרבם מהו׳ זיסקינד גונדרש ז״ל שמת אח״כ בפ״פ, וכשבא פ״פ במצור שלחו מורי הגאון בעל הפלאה ז״ל לק״ק הענויא, כי למה יהי׳ להם למשא כבד בעת צרותם, והלא גם במקום שהוא שם יתפלל עליהם ויגן ויושיע ככל האפשרי, ומה להם אם גם הוא יצטער. עוד זאת יש בזה סגולה, כי בטלטול גדול הדור ינוצח השונא, ע״ד הרמוז ויהי בנסוע הארון שהוא הת"ח (כיומא ע״ב:) עי״ז קומה ה׳ ויפוצו אויביך וינוסו משנאיך מפניך. וא״כ העולה מזה כי יש כאן מחלוקות בין הנהגת מנהיגי ק״ק פראג להנהגת הקהלות הגדולים האלו אשר זכרתי.
ואחר העיון נראה כי מדרשים חלוקים הם, דאחז״ל פ״ק דברכות (ה:) דא׳׳ל ר׳ חנינא לר' יוחנן הב לי ידך, יהיב ליה ידי׳ ואוקמי׳, ומקשה הש״ס ולוקמא איהו לנפשי׳? ומשני אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורים. מזה נראה עצה טובה לשלוח הגדול חוצה, שלא יהי׳ גם הוא חבוש עמהם בסכנה, ואז יהי׳ תפלתו עליהם יותר נשמעת מאשר תהי׳ אם נוגע גם לעצמו ומה״ד מתוח גם עליו .
אמנם גם מנהיגי ק״ק פראג יש להם על מה שיסמכו, דכתיב [בראשית כ״א] גבי ישמעאל כי שמע אלקים אל קול הנער באשר הוא שם, ופירש״י עפ״י מדרש דאע״ג דגם הגר התפללה, מ״מ לא שמע אלא לקול הנער משום דאינו דומה תפלת אחרים בעד החולה לתפלת החולה בעד עצמו שהיא עושה רושם יותר למעלה, נמצא לפ״ז יותר הגון שישאר המגין עם עמו ויהי׳ גם הוא עמם בצרה ותהי׳ תפלתו יותר מקובלת.
ונבוא אל המאמר שהתחלנו בו בהקדים בו דעת הרשב״א וסיעתו כי טרפת הכבד אינו מפאת עצמה, כ״א משום הגנה על המרה שלא תשתפך בגוף. והנה כל נגע ומחלה יכונה בשם מרה, כי פ״ג חלאים תלוי׳ במרה [ב״ק צ״ב:] ואפי׳ מכת חרב כתי׳ [ש״ב כ׳] הלנצח תאכל חרב וגו׳ כי 'מרה' תהי׳ באחרונה.
והשתא נבוא אל המכוון בעזה״י, דרבה ור״י ברחו מפני הפולמסא ועזבו בני העיר בסכנה ומלטו להציל נפשם, וא״ל ר״ז 'ערוקאי לא יכין לעשות כן', כי כזית שאמרו במקום מרה ר״ל כזית הכבד שיגן צריך שיהיה במקום המרה והצרה, ושם יגן, ולא שיברח אל מקום חיותו...
ומסיק הש״ס על זה, רב אדא בר אהבה אמר, לא, כי אלא כזית שאמרו במקום חיותא, ר״ל שלא ישאר המגין עמם במקום מרה שלהם, אלא ינוס למקום חיותא, שלא יהי׳ הוא חבוש ומשם יזרח אורו לישרים להאיר לארץ ולדרים.
-
קבצים מצורפים
-
- ספר הזכרון.pdf
- (129.07 KiB) הורד 287 פעמים
נערך לאחרונה על ידי
בקרו טלה ב ד' יולי 09, 2014 6:11 pm, נערך פעם 1 בסך הכל.