תלמוד תורה- מעלתו העצמית ולא רק בלימוד מעשי
פורסם: ב' יולי 07, 2014 11:34 pm
אודה למקורות נוספים בענין זה, והערות והארות.
איננו לומדים רק עבור העשיה, אלא לימוד תורה גודלו הוא מצד עצם הלימוד. מפגש עם דבר ה'! לדעת דעת המקום!!! ["הרי הוא אומר כי חסד חפצתי ולא זבח ודעת אלהים מעולות (הושע ו' ו'), מכאן לעולה שהיא חביבה מזבחים, ותלמוד תורה חביבה לפני המקום מעולות לפי שאם אדם למד תורה יודע דעתו של מקום שנאמר אז תבין יראת ה' ודעת אלקים תמצא" (אדר"נ)].
יש מעלה ללמוד סוגיות מעשיות, אבל לא זו עיקר הנקודה של תלמוד תורה, וממילא כך דרכו של עולם התורה והישיבות לא למקד לימודו דוקא לסוגיות אלו. אגרא דשמעתתא סברא, ועצם הלימוד והעיון הוא מצוה עצומה עצמית. "חשיבות עצם עסק ידיעת האמת ובירורה" (אוה"ת, ח, ו).
מסכת קידושין דף מ עמוד ב
וכבר היה רבי טרפון וזקנים מסובין בעלית בית נתזה בלוד, נשאלה שאילה זו בפניהם: תלמוד גדול או מעשה גדול?
נענה רבי טרפון ואמר: מעשה גדול, נענה ר"ע ואמר: תלמוד גדול, נענו כולם ואמרו: תלמוד גדול, שהתלמוד מביא לידי מעשה.
[הערות הגריש"א זצ"ל: פירוש, דבתלמוד יש לו גם מעשה מצוה של ת"ת כמו שאר המצוות, וגם מביא לידי מעשה, ואית ליה תרתי ולכך עדיף משאר מצוות, ופשוט]
בית הלוי [לגרי"ד סולוביצ'יק זצ"ל, רבה של בריסק] שמות פרק כד
והנה ידוע דלימוד התורה הוא משני פנים, אחד כדי לידע היאך ומה לעשות ואם לא ילמוד היאך יקיים, ולא ע"ה חסיד (אבות פ"ב מ"ה), וגם הנשים שאינם מחויבות בלימוד התורה מ"מ מחוייבות ללמוד במצות הנוהגות בהן וכמו דאיתא בב"י סי' מ"ז בשם הרוקח דמש"ה מברכות בה"ת. אמנם באנשים יש עוד מעלה אחת על הנשים דנשים בלימודם אינם מקיימות שום מ"ע רק הוי מבוא לקיום המצות ונמצא דהלימוד אצלם הוי מבוא להתכלית שהוא קיום המצוות ולא הוי תכלית בעצמו אבל באנשים הוי הלימוד גם מ"ע לעצמו וכמו הנחת תפילין וכדומה,
ונמצא הוו ב' בחינות: מבוא להמצוות וגם תכלית בפני עצמו.
והנה בנדרים (דף פ"א) איתא על עזבם את תורתי שלא היו מברכין בתורה תחילה. וכן אמר שם מפני מה אין ת"ח מצויין יוצאין מבניהם ת"ח שאין מברכים בתורה תחילה. וכתב שם הר"ן שלא היה התורה חשובה בעיניהם שתהא ראויה לברך עליה שלא היו עוסקין בה לשמה. ולפי המבואר לעיל י"ל דהם היו סוברים דלימוד התורה אינו מצוה מצד עצמה רק עיקר מה שצריך ללמוד הוא כדי לידע היאך ומה לעשות והעיקר הוא העשיה, והא אמרינן במנחות (דף מ"ב) דכל מצוה דעשייתה גמר מצוה כגון מילה מברכין עליה וכל מצוה שאין עשייתה גמר מצוה אין מברכין עליה ומש"ה לפי דעתם לא היו מברכין ברכות התורה כיון דאינו גמר מצוה.
שו"ת אורח משפט אורח חיים סימן קמז
... מרוב הטרדא קשה לי להעיר הרבה עד"ק דכמ"א ז"ל, רק אחת ראיתי כעת, שכתב בסי' י"ד דהלימוד אינו תכלית כ"א =כי אם= המעשה, ותמיהני שא"כ הלא הי' ראוי שלמוד התורה יחשב לדבר שאין עשייתה גמר מצותה, כדאמרינן במנחות דף מ"ב ע"ב, דאין מברכין עליה, ואיך נברך על התורה. ...
אבל בעיקר הענין תמוה לומר שאין תכלית למוד התורה כ"א בשביל לעשות, שהרי כמה דינים וענינים נהוגים, ואינם בכלל מעשה כלל הרי הם ד"ת גמורים והלומדם זוכה גם על ידם לכתרה ש"ת ומקיים מצות ת"ת, וילה"א בזה טובא,
והנני מוכרח כעת לקצר. הק' אברהם יצחק ה"ק.
אורות התורה / פרק ח- הלמוד והמעשה / א
"נַעֲשֶׂה וְנִשְׁמָע". הַקְדָּמַת "נַעֲשֶׂה" לְ"נִשְׁמָע" מְצַיֶּנֶת אֶת הוֹקָרַת הַתּוֹרָה מִצַּד סְגֻלָּתָהּ הָאֱלֹהִית, יוֹתֵר עַל מַה שֶּׁרָאוּי לְהוֹקִירָהּ מִצַּד צרֶךְ הַתּוֹעֶלֶת הַמַּעֲשִׂית שֶׁיֵּשׁ בְּלִמּוּדָהּ. כִּי כֵּיוָן שֶׁכְּבָר נֶאֱמַר "נַעֲשֶׂה" הֲרֵי הַקִּשּׁוּר אֶל עֵרֶךְ הַלִּמּוּד הַמַּעֲשִׂי הוּא כְּבָר בִּכְלָל, וְ"נִשְׁמָע" מְצַיֵּן אֶת הַקִּשּׁוּר אֶל עֵרֶךְ הַלִּמּוּד הַסְּגֻלִּי.
איננו לומדים רק עבור העשיה, אלא לימוד תורה גודלו הוא מצד עצם הלימוד. מפגש עם דבר ה'! לדעת דעת המקום!!! ["הרי הוא אומר כי חסד חפצתי ולא זבח ודעת אלהים מעולות (הושע ו' ו'), מכאן לעולה שהיא חביבה מזבחים, ותלמוד תורה חביבה לפני המקום מעולות לפי שאם אדם למד תורה יודע דעתו של מקום שנאמר אז תבין יראת ה' ודעת אלקים תמצא" (אדר"נ)].
יש מעלה ללמוד סוגיות מעשיות, אבל לא זו עיקר הנקודה של תלמוד תורה, וממילא כך דרכו של עולם התורה והישיבות לא למקד לימודו דוקא לסוגיות אלו. אגרא דשמעתתא סברא, ועצם הלימוד והעיון הוא מצוה עצומה עצמית. "חשיבות עצם עסק ידיעת האמת ובירורה" (אוה"ת, ח, ו).
מסכת קידושין דף מ עמוד ב
וכבר היה רבי טרפון וזקנים מסובין בעלית בית נתזה בלוד, נשאלה שאילה זו בפניהם: תלמוד גדול או מעשה גדול?
נענה רבי טרפון ואמר: מעשה גדול, נענה ר"ע ואמר: תלמוד גדול, נענו כולם ואמרו: תלמוד גדול, שהתלמוד מביא לידי מעשה.
[הערות הגריש"א זצ"ל: פירוש, דבתלמוד יש לו גם מעשה מצוה של ת"ת כמו שאר המצוות, וגם מביא לידי מעשה, ואית ליה תרתי ולכך עדיף משאר מצוות, ופשוט]
בית הלוי [לגרי"ד סולוביצ'יק זצ"ל, רבה של בריסק] שמות פרק כד
והנה ידוע דלימוד התורה הוא משני פנים, אחד כדי לידע היאך ומה לעשות ואם לא ילמוד היאך יקיים, ולא ע"ה חסיד (אבות פ"ב מ"ה), וגם הנשים שאינם מחויבות בלימוד התורה מ"מ מחוייבות ללמוד במצות הנוהגות בהן וכמו דאיתא בב"י סי' מ"ז בשם הרוקח דמש"ה מברכות בה"ת. אמנם באנשים יש עוד מעלה אחת על הנשים דנשים בלימודם אינם מקיימות שום מ"ע רק הוי מבוא לקיום המצות ונמצא דהלימוד אצלם הוי מבוא להתכלית שהוא קיום המצוות ולא הוי תכלית בעצמו אבל באנשים הוי הלימוד גם מ"ע לעצמו וכמו הנחת תפילין וכדומה,
ונמצא הוו ב' בחינות: מבוא להמצוות וגם תכלית בפני עצמו.
והנה בנדרים (דף פ"א) איתא על עזבם את תורתי שלא היו מברכין בתורה תחילה. וכן אמר שם מפני מה אין ת"ח מצויין יוצאין מבניהם ת"ח שאין מברכים בתורה תחילה. וכתב שם הר"ן שלא היה התורה חשובה בעיניהם שתהא ראויה לברך עליה שלא היו עוסקין בה לשמה. ולפי המבואר לעיל י"ל דהם היו סוברים דלימוד התורה אינו מצוה מצד עצמה רק עיקר מה שצריך ללמוד הוא כדי לידע היאך ומה לעשות והעיקר הוא העשיה, והא אמרינן במנחות (דף מ"ב) דכל מצוה דעשייתה גמר מצוה כגון מילה מברכין עליה וכל מצוה שאין עשייתה גמר מצוה אין מברכין עליה ומש"ה לפי דעתם לא היו מברכין ברכות התורה כיון דאינו גמר מצוה.
שו"ת אורח משפט אורח חיים סימן קמז
... מרוב הטרדא קשה לי להעיר הרבה עד"ק דכמ"א ז"ל, רק אחת ראיתי כעת, שכתב בסי' י"ד דהלימוד אינו תכלית כ"א =כי אם= המעשה, ותמיהני שא"כ הלא הי' ראוי שלמוד התורה יחשב לדבר שאין עשייתה גמר מצותה, כדאמרינן במנחות דף מ"ב ע"ב, דאין מברכין עליה, ואיך נברך על התורה. ...
אבל בעיקר הענין תמוה לומר שאין תכלית למוד התורה כ"א בשביל לעשות, שהרי כמה דינים וענינים נהוגים, ואינם בכלל מעשה כלל הרי הם ד"ת גמורים והלומדם זוכה גם על ידם לכתרה ש"ת ומקיים מצות ת"ת, וילה"א בזה טובא,
והנני מוכרח כעת לקצר. הק' אברהם יצחק ה"ק.
אורות התורה / פרק ח- הלמוד והמעשה / א
"נַעֲשֶׂה וְנִשְׁמָע". הַקְדָּמַת "נַעֲשֶׂה" לְ"נִשְׁמָע" מְצַיֶּנֶת אֶת הוֹקָרַת הַתּוֹרָה מִצַּד סְגֻלָּתָהּ הָאֱלֹהִית, יוֹתֵר עַל מַה שֶּׁרָאוּי לְהוֹקִירָהּ מִצַּד צרֶךְ הַתּוֹעֶלֶת הַמַּעֲשִׂית שֶׁיֵּשׁ בְּלִמּוּדָהּ. כִּי כֵּיוָן שֶׁכְּבָר נֶאֱמַר "נַעֲשֶׂה" הֲרֵי הַקִּשּׁוּר אֶל עֵרֶךְ הַלִּמּוּד הַמַּעֲשִׂי הוּא כְּבָר בִּכְלָל, וְ"נִשְׁמָע" מְצַיֵּן אֶת הַקִּשּׁוּר אֶל עֵרֶךְ הַלִּמּוּד הַסְּגֻלִּי.