שמואל ברמה כתב:מה קשה כל כך בלומר שזה נחמה בשביל לפתח את התקווה הלא אחרי כל משבר מתחילים להתייאש וזה גורם לעזיבת התורה, ובעיקר משבר שכזה.
מגיב ומניב כתב:אכן, שאלת חכם כזו שוה יותר מחצי תשובה, ואמורה לפתוח שערים בעבודת ימים אלו, ואמנם הרחיב בה למאוד גאון המוסר הגרי"א שר מסלבודקה בספרו לקט שיחות מוסר, ושם בנה הכל סביב מדת הבטחון בה', וגם קישר לזה את היו"ט של ט"ו באב, יעו"ש, ואין בידי להעלות דבריו כאן, ומקום הנחתי למזכה הרבים שיעשה כן.
ישראל הר כסף כתב:מגיב ומניב כתב:אכן, שאלת חכם כזו שוה יותר מחצי תשובה, ואמורה לפתוח שערים בעבודת ימים אלו, ואמנם הרחיב בה למאוד גאון המוסר הגרי"א שר מסלבודקה בספרו לקט שיחות מוסר, ושם בנה הכל סביב מדת הבטחון בה', וגם קישר לזה את היו"ט של ט"ו באב, יעו"ש, ואין בידי להעלות דבריו כאן, ומקום הנחתי למזכה הרבים שיעשה כן.
אליהוא כתב:היו מקומות שהיו אומרים במנחה של ת"ב פיוטי נחמה, ונדפס ע"ז מאמר באיזה מקום ושכחתי.
ויסוד הענין במימרא דר"ע שהיה מצחק, והודו לו עקיבא נחמתנו.
ונזכה לראות בימינו לעינינו בנחמות ציון וירושלם.
צורב כתב:כמדו' שיש לנו להתנחם בהבטחה שהבטיחנו אבינו, שעתידה להתמלא מצבאה, ושנרצה עוונה, והוא על דרך שנאמר בחנה אחר ברכת עלי, ו"פניה לא היו לה עוד", וכידוע בזה מהגרי"ז זצוק"ל הובא בפנינים.
ישראל הר כסף כתב:בטח גם לכם זה הפריע בפעם הראשונה שהדליקו בבית שלכם את המוזיקה אחרי תשעה באב, מילא בימים נוראים מובן ששמחים כי התאמצנו ויצא מזה משהו, אבל כאן איך בדיוק שוכחים מכל החורבן ועל מה השמחה, התאבלנו על דבר אמיתי שחסר, ועדיין איננו, אז איך בדיוק בחצות יום העשירי נשכח הכל?
זה הציק לי כבר שנים, אבל השנה פתאום נפל לי בדעתי הרי חז"ל הם אלו שתקנו את השבע דנחמתא, (יותר מתלתא דפורענותא).
וענין זה הוא מה שרציתי להעלות לדיון, מה ענין הנחמה כשעדיין אין לנו בית, למה באמת שנסכים להתנחם, האמנם רק כדי לא להתיאש מהגאולה?
בברכה המשולשת כתב: זכורני שמובא בשם מרנא הגר"ח מוולוז'ין שעצם זה שמתאבלים בת"ב מראה שירושלים וביהמ"ק אינם בגדר מת (שעליו גזרה שישתכח מן הלב), אלא גדר חי שסבורים שהוא מת (כמו יוסף הצדיק) ואז עצם האבלות היא הנחמה וכל המתאבל על ירושלים זוכה וראה (לשון הווה!) בשמחתה.
ישראל הר כסף כתב:בטח גם לכם זה הפריע בפעם הראשונה שהדליקו בבית שלכם את המוזיקה אחרי תשעה באב, מילא בימים נוראים מובן ששמחים כי התאמצנו ויצא מזה משהו, אבל כאן איך בדיוק שוכחים מכל החורבן ועל מה השמחה, התאבלנו על דבר אמיתי שחסר, ועדיין איננו, אז איך בדיוק בחצות יום העשירי נשכח הכל?
זה הציק לי כבר שנים, אבל השנה פתאום נפל לי בדעתי הרי חז"ל הם אלו שתקנו את השבע דנחמתא, (יותר מתלתא דפורענותא).
וענין זה הוא מה שרציתי להעלות לדיון, מה ענין הנחמה כשעדיין אין לנו בית, למה באמת שנסכים להתנחם, האמנם רק כדי לא להתיאש מהגאולה?
חזור אל “בין המצרים, תשעה באב וחמשה עשר באב”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 13 אורחים