יבנה כתב:שמות פרק כד
(ד) וַיִּכְתֹּ֣ב מֹשֶׁ֗ה אֵ֚ת כָּל־דִּבְרֵ֣י יְהֹוָ֔ה וַיַּשְׁכֵּ֣ם בַּבֹּ֔קֶר וַיִּ֥בֶן מִזְבֵּ֖חַ תַּ֣חַת הָהָ֑ר וּשְׁתֵּ֤ים עֶשְׂרֵה֙ מַצֵּבָ֔ה לִשְׁנֵ֥ים עָשָׂ֖ר שִׁבְטֵ֥י יִשְׂרָאֵֽל:
(ה) וַיִּשְׁלַ֗ח אֶֽת־נַעֲרֵי֙ בְּנֵ֣י יִשְׂרָאֵ֔ל וַיַּֽעֲל֖וּ עֹלֹ֑ת וַֽיִּזְבְּח֞וּ זְבָחִ֧ים שְׁלָמִ֛ים לַיהֹוָ֖ה פָּרִֽים:
(ו) וַיִּקַּ֤ח מֹשֶׁה֙ חֲצִ֣י הַדָּ֔ם וַיָּ֖שֶׂם בָּאַגָּנֹ֑ת וַחֲצִ֣י הַדָּ֔ם זָרַ֖ק עַל־הַמִּזְבֵּֽחַ:
(ז) וַיִּקַּח֙ סֵ֣פֶר הַבְּרִ֔ית וַיִּקְרָ֖א בְּאָזְנֵ֣י הָעָ֑ם וַיֹּ֣אמְר֔וּ כֹּ֛ל אֲשֶׁר־דִּבֶּ֥ר יְהֹוָ֖ה נַעֲשֶׂ֥ה וְנִשְׁמָֽע:
(ח) וַיִּקַּ֤ח מֹשֶׁה֙ אֶת־הַדָּ֔ם וַיִּזְרֹ֖ק עַל־הָעָ֑ם וַיֹּ֗אמֶר הִנֵּ֤ה דַֽם־הַבְּרִית֙ אֲשֶׁ֨ר כָּרַ֤ת יְהֹוָה֙ עִמָּכֶ֔ם עַ֥ל כָּל־הַדְּבָרִ֖ים הָאֵֽלֶּה:
עושה חדשות כתב:אם "ויחוגו לי במדבר" אזיל על הקרבנות של הר סיני,
הרי לנו חג של זמן מתן תורתנו העומד בפני עצמו בלי שום קשר ל'קציר',
אלא כפשוטו חג על קבלת התורה.
עושה חדשות כתב:האם שמיעת עשרת הדיברות וקבלת התורה הם בגדר "עבודה"?
עושה חדשות כתב:אם "ויחוגו לי במדבר" אזיל על הקרבנות של הר סיני,
הרי לנו חג של זמן מתן תורתינו העומד בפני עצמו בלי שום קשר ל'קציר',
אלא כפשוטו חג על קבלת התורה.
שמואל שלומוביץ כתב:כתבתי בזה פעם :
ויש להדגיש, שברור הדבר שהיותו של יום המועד בעיקרו כיום מתן תורה הוא מדאורייתא, שהרי חג זה הוא הראשון שנצטוו ישראל לחוג במדבר עוד קודם שיצאו ממצרים, עליו נאמר 'ויחוגו לי במדבר' (שמות ה, א), ובעבורו הוציאו ישראל בהמתם ממצרים לזבוח לה' 'בצאננו ובבקרנו נלך כי חג ה' לנו' (שמות י, ט, ועי' ראב"ע ויקרא כג, יא), ועל העבודה הזאת נמסר האות בידם 'בהוציאך את העם ממצרים תעבדון את האלהים על ההר הזה' (שמות ג, יב).
ומהותו של יום המועד הוקבעה כך מתחילתו, ביום מעמד הר סיני. שהרי הסכימו בית שמאי ובית הלל בסוגית הגמ' (חגיגה ו, א) שהקריבו ישראל חגיגת הרגל ביום מתן תורה ע"י נערי בני ישראל במזבח אשר תחת ההר, ודעת ב"ש שאף עולת ראיה הקריבו שם בעלייתם להראות בהר ע"ש 'ויחזו את האלהים' (עי' רש"י). והרי בזמן המעמד ההוא אף חגגו ישראל שמחת הרגל על יום מתן תורה. ובוודאי שלא ניתן להאמר שלא הייתה אותה שמחה קשורה לשמחת מתן תורה וכריתת הברית שנעשתה שם בדם הקרבנות, ורק עסקו אז בקיום המועד העתיד להתחדש להם לעתיד בארץ על אודות הקציר ומצוותיו.
צופה_ומביט כתב:למה כתבת שעשו את החג ביום מתן תורה? בכתוב מפורש שהיה זה למחרת. וַיִּכְתֹּב מֹשֶׁה אֵת כָּל דִּבְרֵי ה' וַיַּשְׁכֵּם בַּבֹּקֶר וַיִּבֶן מִזְבֵּחַ תַּחַת הָהָר וּשְׁתֵּים עֶשְׂרֵה מַצֵּבָה לִשְׁנֵים עָשָׂר שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל. כך לפי פשוטו של מקרא ולשיטת הרמב"ן. לשיטת רש"י (בפסוק הנ"ל) היה זה בה' בסיון, לפני מתן תורה.
הימים האלה שקוראים את הפרשות של גלות וגאולת מצרים, חכמים נתנו לזה שם מיוחד. העובדה שקוראים בציבור את הפרשות האלה, משנה ונותנת איזה שהוא שם לימים. קראו להם בשם על שם ראשי התיבות של הפרשות. זה נקרא ימי השובבי"ם וזה מפורסם מאד. קודם כל להבין מה זה קשור. נגיד שהדברים קשורים לגלות וגאולת מצרים באיזה אופן שהוא, אבל מה הקשר בין זה לבין קריאת הפרשות? כל אדם ישב וילמד לעצמו את פרשות גלות וגאולת מצרים וזה יעלה לו במקום הקריאה הזאת. מה המיוחד בקריאת התורה בציבור שמשנה ונותנת לימים האלה כח וענין מיוחד. סימון מיוחד.
צריך קודם כל לדעת, שתקנת קריאת התורה בציבור, זאת לא מצות תלמוד תורה בלבד. ללמוד תורה אנחנו לומדים, ולאו דווקא בעשרה, אבל קריאת התורה אי אפשר לקרוא רק בעשרה, והדין כמו שכתוב במשנה במגילה ובגמרא שזה מדין דבר שבקדושה, ודבר שבקדושה צריך להיות בעשרה. אם תלמוד תורה היה "דבר שבקדושה", אז אי אפשר היה לשבת וללמוד, רק בעשרה. מה המיוחד בקריאת התורה מתוך ספר תורה? הרי פעם כל תלמוד תורה היה מתוך ספר תורה. לא היתה אפשרות אחרת. דברים שבכתב נכתבו רק כך. למדו תורה רק מתוך ספר ולא היה צורך בעשרה ושום צורך בסדרים מיוחדים שנקראים "קריאת התורה". וכאן זה מהלך מיוחד ומסוים של "דבר שבקדושה" וזה צריך להיות דווקא בעשרה.
הפירוש מתבאר מתוך דברי רבותינו הראשונים שהתקנה לא היתה "תלמוד תורה", אלא זו היתה תקנה של "קבלת התורה". זה שקוראים את התורה בציבור, זאת לא פעולת לימוד בלבד, זה לא מעשה תלמוד תורה. תלמוד תורה אנו עושים תמיד בכל יום, בכל עת ובכל שעה, לבד, בהרהור, בדיבור או בחברותא, עושים את זה בכל מקום ובכל זמן ובלי שום תנאים מוקדמים. התנאי היחידי שזה לא יהיה מקום מטונף, חלילה. "בכל מקום מותר להרהר בדברי תורה - חוץ מבית המרחץ ומבית הכסא" (ברכות כד ע"ב). בכל מקום לומדים תורה.
קריאת התורה בציבור היא לא קיום של "תלמוד תורה", אלא שזה קיום של "קבלת תורה". לקבל תורה - כאן יש כבר תנאים. "קבלת תורה" זה כבר באמת דבר שבקדושה שמלכתחילה נעשה לכל הציבור ביחד. כתוב בפסוק "בהוציאך את העם ממצרים תעבדון את האלוקים על ההר הזה" (שמות ג, יב). אנחנו יודעים שיש שני עמודים שהם נפרדים ונבדלים זה מזה. תורה היא עמוד בפני עצמו ועבודה היא עמוד בפני עצמו. הם שונים זה מזה. וכאן כאשר מדברים על מעמד הר סיני, קוראים לזה "תעבדון את האלוקים על ההר הזה". זה נראה שמערבים פה שני עמודים יחד. העסק פה הוא בעמוד התורה ולא בעמוד העבודה. אלא זה ברור, "תעבדון את האלוקים על ההר הזה" הכוונה 'תקבלו תורה'. לא 'תלמדו תורה' אלא 'תקבלו תורה'. "תעבדון את האלוקים על ההר הזה", המדובר במעשה קבלת התורה שזה עבודה. אחרי שהתורה התקבלה, תלמוד תורה הוא דין תלמוד תורה. אבל העובדה שאנו שמים את עצמנו תחת עולו של בורא העולם ומקבלים את תורתו, זו פעולת עבדות. זאת פעולת "עבודה".
התקנה שנתקנה לקרוא פרשות תורה בציבור, וכמנהגנו שאנו מסיימים את התורה אחת לשנה, זו היתה התקנה לקרוא בתורה לא כמעשה לימוד, אלא כמעשה של קבלת תורה, לכן נאמרו דינים, למשל מה שהראשונים מביאים בשם הירושלמי שמקפידים מאד שבזמן קריאת התורה יהיו שלושה על הבימה, כנגד נותן התורה, מקבל התורה וזה שבאמצע שנשלח מהנותן אל המקבלים. כנגד הנותן - הקב"ה, ישראל, ומשה רבינו שהוא הסרסור שבין הנותן והמקבלים. זאת אומרת שאת מעשה קריאת התורה אנחנו צריכים לשייך למעשה קבלת התורה ולא לפעולת תלמוד תורה.
מכיון שנתקן לכלל ישראל שבכל שנה ושנה מקבלים את התורה שוב, אז הפעולה הזאת שהיא פעולת "קבלת תורה" זו פעולה שבה באיזה אופן שהוא דברי התורה האלה מתגלים כעת. זה לא דברי תורה שכבר ניתנו וכעת אנו חוזרים ולומדים אותם, אלא יש כאן צד שדברי התורה האלה מתגלים כעת. עכשיו היא שעת נתינתם והתגלותם של דברי התורה האלה. נתקן לקבל את הדברים מחדש. ובאמת בכל שנה ושנה אנו מקבלים את הדברים באופן אחר, ובטעם אחר. כל שנה ושנה צריכה להיות קבלה בפני עצמה. אנחנו חוזרים כעת בקריאת הפרשות האלה ומקבלים את התורה. זה מה שנותן לזמן הזה את הכח המיוחד, משום שאותם דברים תורה שנוגעים לזמן הזה - כעת הם מתגלים. כעת הם ניתנים. לא שאנחנו עסוקים בהם בלימוד, אלא אותם דברי תורה מתקבלים אצלנו - עכשיו.
בספר שיעורי הגרמ"ש על הל' ת"ת ברמב"ם, מביא הגר"מ רעיון זה בשם הגר"ח מבריסק. האם מישהו יודע היכן הובא כן בשמו?עושה חדשות כתב:מתוך שיעור של הגר"מ שפירא בתחילת ימי השובבי"ם תשנ"ה...צריך קודם כל לדעת, שתקנת קריאת התורה בציבור, זאת לא מצות תלמוד תורה בלבד. ללמוד תורה אנחנו לומדים, ולאו דווקא בעשרה, אבל קריאת התורה אי אפשר לקרוא רק בעשרה, והדין כמו שכתוב במשנה במגילה ובגמרא שזה מדין דבר שבקדושה, ודבר שבקדושה צריך להיות בעשרה. אם תלמוד תורה היה "דבר שבקדושה", אז אי אפשר היה לשבת וללמוד, רק בעשרה. מה המיוחד בקריאת התורה מתוך ספר תורה? הרי פעם כל תלמוד תורה היה מתוך ספר תורה. לא היתה אפשרות אחרת. דברים שבכתב נכתבו רק כך. למדו תורה רק מתוך ספר ולא היה צורך בעשרה ושום צורך בסדרים מיוחדים שנקראים "קריאת התורה". וכאן זה מהלך מיוחד ומסוים של "דבר שבקדושה" וזה צריך להיות דווקא בעשרה.
הפירוש מתבאר מתוך דברי רבותינו הראשונים שהתקנה לא היתה "תלמוד תורה", אלא זו היתה תקנה של "קבלת התורה". זה שקוראים את התורה בציבור, זאת לא פעולת לימוד בלבד, זה לא מעשה תלמוד תורה. תלמוד תורה אנו עושים תמיד בכל יום, בכל עת ובכל שעה, לבד, בהרהור, בדיבור או בחברותא, עושים את זה בכל מקום ובכל זמן ובלי שום תנאים מוקדמים. התנאי היחידי שזה לא יהיה מקום מטונף, חלילה. "בכל מקום מותר להרהר בדברי תורה - חוץ מבית המרחץ ומבית הכסא" (ברכות כד ע"ב). בכל מקום לומדים תורה. קריאת התורה בציבור היא לא קיום של "תלמוד תורה", אלא שזה קיום של "קבלת תורה". לקבל תורה - כאן יש כבר תנאים. "קבלת תורה" זה כבר באמת דבר שבקדושה שמלכתחילה נעשה לכל הציבור ביחד.
עושה חדשות כתב:האם שמיעת עשרת הדיברות וקבלת התורה הם בגדר "עבודה"?
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 25 אורחים