- יוחנן מקרלין.png (583.36 KiB) נצפה 17840 פעמים
ישבב הסופר כתב:במעמד המתואר בספר, הפליג רבי יוחנן בשבחה של ארץ ישראל, ובתוך הדברים מנה גם את יפיה החיצוני
ישבב הסופר כתב:רבי לעבן, לפני שקמו הציונים היו כל ישראל מדברים כך בשבחה של א"י.
יתר10 כתב:ישבב הסופר כתב:רבי לעבן, לפני שקמו הציונים היו כל ישראל מדברים כך בשבחה של א"י.
התואיל לציין ספרי חסידות או סיפורי חסידים מתקופות שקדמו לציונות, שניכר בהם הסגנון הזה?
ישבב הסופר כתב:סליחה שאינני שופע מקורות מהשרוול, לדעתי זה פשוט.
אגב, סיפור זה אינו נודע בקרלין כלל, וזה לי פעם ראשון שאני שומעו. [הסוף "תנו לי יום אחד וכו' התפרסם לאחרונה בקרלין, ואולי זה מגיע מספר זה]. אבל אני דן על היחס המחבב לארץ ישראל, ואפי' להדרה החיצוני.
למשל הרה"ק מבעלזא זצ"ל הקפיד מאוד שלא יעיזו לדבר סרה אפי' על פירות א"י, כידוע. אין ספק שבעקבות הציונות איבדנו רגש הישן של אהבת א"י, והם גנבו את זה מאיתנו. יש מי שמתווכח עם זה? [חוץ מחסידי סטמר]
אביר לב כתב:מספרים על הגאון ר' חיים מצאנז זצ"ל.
שיום אחד אמר להגאון ר' ישראל משקלוב זצ"ל
איש_ספר כתב:אביר לב כתב:מספרים על הגאון ר' חיים מצאנז זצ"ל.
שיום אחד אמר להגאון ר' ישראל משקלוב זצ"ל
?
ארי במסתרים כתב:יתר10 כתב:התואיל לציין ספרי חסידות או סיפורי חסידים מתקופות שקדמו לציונות, שניכר בהם הסגנון הזה?
דברים ח
כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה ארץ נחלי מים עינות ותהומות יוצאים בבקעה ובהר,
היימישער כתב:זה נשמע מוזר, אלא א"כ נסביר שכוונתו לדברים נשגבים וגשמיותה של אר"י היא רוחניות, אלא שכדי להסביר כך צריכים אנו לדעת את מהימנותו של הכותב ואת מידת חסידותו/ציונותו, וכן את סגנונו של הרבי לדעת אם זה מתאים לו.
אדמו"ר רבי יוחנן לא היה שתקן, ולעומת לא היה מרבה לדבר אף בעת שיחתו. היה אומר דברים קצרים נוקבים ולענין, והשומע הבין (או לא הבין) תוכן הדברים. (מרוב דבריו נדף ריח בקורת, אך המעיין בהם היטב ימצא שאינם ברוח איש פסימיסטי, אלא התבטאויות של איש מאוכזב, תחושה של "אין עם מי לדבר" עולה מכל דבריו, וזאת משום לא מצא החסידים עובדי ה' שהיה רגיל בהם מנעוריו, משל למי שנעשה מלך על סוסים וחמורים).
דוגמא לדיבוריו, ראה ב'כתבי קודש' (פנימי) דרשות הדרכה שמסר לפני צעירי החסידים בארה"ק, ברצותו להעמיד מחדש חסידים בטיפוס הקרליני. כמו כן יש קצת פתגמים ב'דברי אהרן' או 'ברכת אהרן' (לא זוכר באיזה מהם) מר"א הויזמן מה שליקט ממכתבים שקיבל מאחיו שגר בארה"ב, ומהן ניכר שלא היה שתקן אבל גם לא מרבה בדיבור.
ולענין, על אף שהתוה"ק שיבחה את ארץ ישראל במעלותיה הגשמיות ארץ זבת חלב ודבש, הרי גם הדגישה ארץ אשר עיני ה' אלקיך בה, והתורה נתנה מקום לרגשות גשמיות כדי לעורר הלב, אבל לא שנעשה עיקר מזה, והיעלה על הדעת לעשות עיקר חג הפסח על היותה זמן האביב, אף שמפורש טעם זה בתורה ואף יש לה עיקר בדין קביעת זמן פסח, וכן בנוגע שבועות ביכורי קציר חטים, וסוכות חג האסיף. (תתארו לעצמיכם ראש ישיבה או אדמו"ר המכריז בערב חג הסוכות "הגיע זמן לשמוח על האסיף" והולך ופורט איך שביקר בשדה חטים ושעורים נעשו יפות ותפוחים נעשו יפים ותפוזים נעשו יפים וכו', הכי לא יהי' לתמי' בעיני כל?). אלא כנ"ל שיש מקום לרגשות גשמייים כדי לעורר הלב, אבל לא זה המטרה. (ולחסידים, ראה בכתר שם טוב משל לבן מלך שבין כפריים).
ואדרבה כבר הביא הטור בשם הסמ"ג דברים נוקבים שלא לומר בברכת מעין שלש "ונאכל מפריה ונשבע מטובה" משום "שאין לחמוד הארץ בשביל פריה וטובה אלא לקיים מצות התלויות בה". (ועיין שם בב"י שהכוונה העיקרית להגיע ל"ונודה לך" אלא שאין מברכין אלא על האכילה כך שהאכילה עצמה צורך גבוה, ובב"ח שאכילת פירות הארץ משפיעים קדושה והשראת השכינה, ועיין בפרי הארץ פרשת שלח ואכמ"ל).
אשר על כן בהגלות לנו כל הני נקודות דלעיל, מסתבר יותר שאדמו"ר הר"י השיב בדברים נוקבים כדרכו, "ירושלימ'ער הימלען!, ירושלימ'ער שטערנס! [הרקיע שבירושלים!, הכוכבים שבירושלים!], וכדומה, והכותב רשם הדברים כפי מה שהרגיש הבנת הדברים שמדבר על רקיע הגשמי הנראה ולכן תיאר ביותר מראה השמים וכו'. (ובאמת גם בצבע השמים הכחולים יש מקום התעוררות, שהרי אמרו חז"ל בברייתא שבפרק התכלת תכלת דומה לים וים דומה לרקיע ורקיע דומה לכסא הכבוד, וברש"י ומתוך התכלת נזכר ביושב על הכסא. וכיון שכן, הרי רקיע שבמשנה היא רקיע שבארץ ישראל, ואף שאין לנו תכלת, אבל ההסתכלות בשמים שבמראה ההיא יש בה לכאורה סגולה הנ"ל להביא לידי יראת שמים, מה גם שהמקום גורם בקדושת הארץ ובהיותה קרוב לשער השמים, כידועים דברי החת"ס שאף אם קדושה ראשונה לא קדשה לעת"ל, אבל מעלת הר המוריה שזה שער השמים לא נתבטלה שהרי את זה כבר ראה יעקב לפני קדושה ראשונה).
גם יש להדגיש, שאדמו"ר מגודל חביבות הארץ היה דרכו לחבב כל דבר שהי' שייך לארץ ישראל, אף דברים שלפום ריהטא אין בהם ממעלות ארץ ישראל. דוגמא בולטת היא שיחתו בשבת שלפני נישואי רח"י מראחמיסטרובקא בה האריך בשבח השטריימל המיוצר בירושלים! (ואף שהדברים נראים מתמיהים במושכל ראשון, אבל דוגמתו נראה בעולם בבן המחבב ומעריץ את הוריו שאם ר"ל נפטרים מן העולם מחבב ומעריך כל חפץ הכי קטן שהיה פעם בידיהם).
ולעצם הסיפור שאמרו לפניו מאחד מהאדמורי"ם שלא עלה לארץ ישראל שלא לאבד יום טוב שני של גליות, הדבר לא ניתן להאמר, וכי יו"ט שני של דבריהם גדולה ממצוות דאורייתא שבארץ ישראל. מה גם שבפועל אינו אלא בגדר מנהג, וכדברי חז"ל הזהרו במנהג אבותיכם, וכן הפוסקים דנוהו בדין מנהג (חומרי מקום שיצא משם וכו', ואכמ"ל). וביותר, שאף אם נחשבוהו למצוה דרבנן ממש, אבל אינו אלא מצוה מקרית, שבאופן שקלקלו הכתים יקבעו יום טוב שני, אבל דורות רבות שקדמו לזה שמרו בבבל רק יום אחד. כך שפשוט כדברי אדמו"ר שיום חול בארץ הקדושה טובה מכל יום טוב שני של גליות (ועל זה יש להמליץ, טוב לי יום בחצריך מאלף, היינו כאלף ימים של ימים טובים דרבנן שבמשך ימי שנותינו שבעים שנה, ט"ו לשנה, רה"ש סוכות שמח"ת פסח אחש"פ שבועות פורים וח' ימי חנוכה. ויש לרמז עוד שהאלף קאי על יומו של שלמה המלך בחנוכת הבית שקבע חנוכת המזבח כמו שאמרו חז"ל בבמה מדליקין, והיא יום טוב דדבריהם, שהרי שלמה מבי"ד דרבנן שקבע עירובין ונטילת ידים ושניות לעריות, וביום ההוא קבע יום טוב דדבריהם שבעה ימים, ועל זה קאמר שיום בארה"ק שוה לו יותר מיו"ט זה שששה ימיה היו מחודשים - לבד מיום כיפור - כנגד ששה ימים טובים של גליות שנספחו ליו"ט דאורייתא). אך כמדומני שהסיפור החסידי שונה לגמרי ולק"מ, כפי שבזכרוני המדובר על אחד הצדיקים (כמדומה בעל אור המאיר) שהיה חושב ומתכונן לעלות לארה"ק, ובהיותו עדיין בחו"ל הרגיש שניטל ממנו הארץ יו"ט שני של גליות, ואמר אם כן לא בעינא, כלומר שלא רצה לתכנן עוד ולחשוב בנסיעה זו כיון שמן השמים נוטלים את ההארה של יו"ט שני על אף שעדיין מחוייבים בזה, אבל על יו"ט שני החסר בארה"ק לא דיבר (אלא שכיון שלא רצה לתכנן או להתכונן לנסיעה לארה"ק באופן שיעבור עליו יו"ט שני במחשבה זו, שוב כמעט לא היה אפשר שיסע בפועל, שהרי בימי החורף כמעט לא היה אפשר לנסוע מאירופה לארה"ק, ובימי הקיץ בין שבועות לסוכות לא היה הזמן מספיק להתכונן לנסיעה).
ולסיכום אציין להמסופר ב'בצלו חמדתי' על הגאון מטשעבין, שביקר קשות את אדמו"ר פלוני שבא לבקרו בארה"ק ובכניסתו התבטא "אה, ירושלימ'ער לופט!, ירושלימ'ער קדושה! [האויר של ירושלים! הקדושה של ירושלים!]". והגאון מטשעבין השיב לעומתו "איך פיל נישט". וברבות הימים נסע אדמו"ר ההוא לחו"ל והתיישב בה, והפטיר הדובב מישרים בביקורת איך זה שהוא הרגיש קדושה זו ואח"ז נסע ממנה, ע"כ. ולפי סגנון הדברים נראה שהכוונה לאדמו"ר הר"י, אך באמת אדמו"ר עזב את הארץ לאונסו, וכל ימיו השתוקק לחזור אליה, וכנ"ל. (נגיד פלוני שפגשו ברחוב ושאלו "סטאלינער רבי וואס טוהט איר דא איר ברויכט זיין אין ירושלים [אדמו"ר מסטולין מה אתם עושים פה, צריכים אתם להיות בירושלים], והשיבו אדמו"ר "ומפני חטאינו גלינו מארצינו").
איש_ספר כתב:
איש_ספר כתב:קבלתי תגובה מאחד המיוחד שבחו"ר אתרא קדישא הדיין והנני מביאה בשלימותה:אדמו"ר רבי יוחנן לא היה שתקן, ולעומת לא היה מרבה לדבר אף בעת שיחתו. היה אומר דברים קצרים נוקבים ולענין, והשומע הבין (או לא הבין) תוכן הדברים. (מרוב דבריו נדף ריח בקורת, אך המעיין בהם היטב ימצא שאינם ברוח איש פסימיסטי, אלא התבטאויות של איש מאוכזב, תחושה של "אין עם מי לדבר" עולה מכל דבריו, וזאת משום לא מצא החסידים עובדי ה' שהיה רגיל בהם מנעוריו, משל למי שנעשה מלך על סוסים וחמורים)..................
חזור אל “מטפחת ספרים ועיטור סופרים”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 182 אורחים