ידוע המנהג אצל הרבה מאדמור"י החסידות שאינם מוציאים את ספריהם בחייהם, ודברי תורתם מפוזרים בחוברות וקבצים ולעתים נקראים בשם דא"ח, ומיד לאחר הסתלקותם הם כבר מקבלים שם "בעל ה.."
שמעתי לאחרונה כי בבית מדרשו של החתם סופר נהגו ג"כ שלא להוציא לאור את ספריהם בחייהם, מבדיקה קלה התגלה לי שאכן רובם ככולם של צאצאי החת"ס המשיכו בהנהגה זו, וספריהם יצאו לאור לאחר הסתלקותם: כתב סופר, מכתב סופר, שבט סופר ושערי שמחה, דעת סופר, ועוד, אולם בעל התעוררות תשובה ואחיו רבי שלמה כן הוציאו את ספריהם בחייהם.
ולעומת זאת בקרב תלמידיו של החתם סופר נראה שלא כולם המשיכו בהנהגה זו: אנו מוצאים מגדולי תלמידיו בעל מחנה חיים, בעל ליקוטי חבר בן חיים, ורבי ישראל דוד שלעזינגער מפעזינג ועוד, שהדפיסו לכה"פ חלק מספריהם בחייהם, ומאידך מגדולי תלמידיו כדוגמת בעל גורן דוד, בעל דברי אברהם מבארדיוב, בעל שו"ת מהריא"ץ, בעל תשובות ריב"א, שספריהם נדפסו רק לאחר הסתלקותם, (אם כי שאין להביא ראיה כ"כ מזה, שיתכן שרצו להו"ל ולא עלה בידם להפק רצונם בחייהם, ומשא"כ החתם סופר ומשפחתו שנראה די בבירור שהיתה אצלם הנהגה וקפידא שלא להוציא לאור את ספריהם בחיי חיותם).
האם ידוע מה הסיבה להנהגה זו והאם כבר כתבו על כך (ר"א שישא ואחרים) באיזהו מקומות?