אל יחר לאדני ואדברה.אוצר החכמה כתב:למה בעצם שיגיד הלא די בפסוקים מעיקר הדין. והיה מקום לומר שלא יגיד גם הפסוקים אלא די שימשיך לומר פסוקי דזמרה, רק אולי על זה חששו שמא בעצם אין חובה לברך עליהם ברכה"ת משום שהם דרך תפילה, ואע"פ שהצריכו לברך, החמירו לצד השני לומר פסוקים שאינם דרך תפילה.
אני לא יודע איך זה יכול להיות שיהיה מותר ללמוד פרשת השבוע באמצע פסוקי דזמרה.אוצר החכמה כתב:אבל מצד שני אינו כן. דאפשר לומר דבפסד"ז וודאי אין קפידא לומר פסוק אחר ואפילו אינו רק עניין תפילה ושבח ואילו היה אדם מוסיף ואומר יברכך בעלמא באמצע פסד"ז גם לא היה נחשב הפסק. בפרט שהרי אנו מחייבים אותו לברך משום הסברא שכל הפסוקים בפסד"ז נחשבים גם ד"ת (ואע"פ שלעניין ברכה לבטלה אנו מחמירים) אבל משנה אינו עניין בכלל לפסד"ז.
אוצר החכמה כתב:אני גם לא יודע אם מותר ללמוד תהלים או שיר השירים באמצע פסוקי דזמרה, אבל לומר פסוק אחר מתהילים או משה"ש ממה שאנו רגילים אולי אינו הפסק.
כוונתי שתלוי בצורת הדבר. וע"ז אפשר לומר שאמירת יברכך אינו נראה הפסק.
אתמהא, הא מדברי כ"ת הוא נתפס דממה שאומרים שירת הים מוכח שאין הקפידא דוקא בדברי דוד, וגם למנהג אשכנז שאומרים פסוקי הודו אחר ב"ש הא הן גם המה מדברי הימים.בברכה המשולשת כתב:אוצר החכמה כתב:אני גם לא יודע אם מותר ללמוד תהלים או שיר השירים באמצע פסוקי דזמרה, אבל לומר פסוק אחר מתהילים או משה"ש ממה שאנו רגילים אולי אינו הפסק.
כוונתי שתלוי בצורת הדבר. וע"ז אפשר לומר שאמירת יברכך אינו נראה הפסק.
הרי ויברך דוד הוא מדה"י אז לכאורה הקפידא אינה בתהילים דווקא אלא בדברי דהע"ה, ואח"כ אומרים שירת הים
גם אנו מזכירים את שירי דוד בב"ש כי הא פשיטא וברירא שעיקר פסד"ז מתהילים.בברכה המשולשת כתב:(ובאמת מספר דורות לפני התגלות הזוה"ק היו קהילות שלא היו אומרות שירת הים ורק אומרים את דברי דהע"ה, ואף היתה ברכה מיוחדת שהזכירה זאת)
ארפכשד כתב:גם הנה בפוסקים איתא שהאוחז בפסד"ז והציבור אומרים ק"ש יאמר שמע ישראל עמהם וא"כ הא חזינן שהאומר פסוקי שבח אין בזה הפסק אע"ג שלא אמרם דוד.
אבל רשאי לברך גם תיכף כדה"ח והמ"ב, אף שטעם שדברי הודאה שייך לומר בפסד"ז דאיתא בדה"ח ובמ"ב סימן נ"א סק"ח והוא משום דלא גריעי מכל שירות ותשבחות כמפורש בעה"ש, לענ"ד לא שייך כל כך בברכה אלא באמירת פסוקי הודאה ושבחים דשייך שהברכות דברוך שאמר וישתבח יהיו שייכין עלייהו, אבל על ברכות שלמות בעצמן לא שייך ברכות אחרות דב"ש וישתבח, והוי זה ממילא כהפסק, מ"מ כיון שהם לא חשו לזה רשאין לעשות גם כוותייהו, אבל אני בעצמי נוהג כהח"א לברך אחר התפלה.
בעיקר הענין יש להעיר ממה שנהגו בקהלות שונות בספרד לומר פיוטים בשבתות מיוחדות וכשיש חתן לפני נשמת כל חי, אף שבד"כ נהגו שלא לומר פיוטים בברכות ק"ש ובתפלה.
בסיכום: מה שיש נוהגים להפסיק בפיוטים קודם נשמת כל חי לכבוד חתן וכלה או מילה, אינו מנהג נכון, ואין רוח חכמים נוחה הימנו. ולפיכך ראוי לבטל מנהג זה בהסכמת יחידי הקהל, ולהנהיג אמירת הפיוטים לאחר קדיש תתקבל. והאמת והשלום אהבו. ושומע לנו ישכון בטח.
ארפכשד כתב:אל יחר לאדני ואדברה.אוצר החכמה כתב:למה בעצם שיגיד הלא די בפסוקים מעיקר הדין. והיה מקום לומר שלא יגיד גם הפסוקים אלא די שימשיך לומר פסוקי דזמרה, רק אולי על זה חששו שמא בעצם אין חובה לברך עליהם ברכה"ת משום שהם דרך תפילה, ואע"פ שהצריכו לברך, החמירו לצד השני לומר פסוקים שאינם דרך תפילה.
הא מטונך כיוון שאומר פסוקים שלא דרך תפילה אלא דרך לימוד ודאי גם המה מיקרו הפסק בפסד"ז אלא דהותר לומר כן לצורך ברכת התורה כמ"ש מר והנה הא ודאי לכו"ע לא הצריך המשנ"ב שיאמר רק פסוק אחד בדוקא וטעמא דמילתא כיוון שהותר לו להפסיק לצורך ברכת התורה מותר לו לומר כל שרגיל לומר עמה וא"כ מה לי שאומר פסוקים ומה לי שאומר משניות וברייתות כיוון שהכל הוא הפסק בפסד"ז.
איש_חסיד כתב:בעיקר הענין יש להעיר ממה שנהגו בקהלות שונות בספרד לומר פיוטים בשבתות מיוחדות וכשיש חתן לפני נשמת כל חי, אף שבד"כ נהגו שלא לומר פיוטים בברכות ק"ש ובתפלה.
פיוטים אינו דברי שבח, וראה מה שכתב בזה.
בשו"ת יחווה דעת ח"ב סי' זבסיכום: מה שיש נוהגים להפסיק בפיוטים קודם נשמת כל חי לכבוד חתן וכלה או מילה, אינו מנהג נכון, ואין רוח חכמים נוחה הימנו. ולפיכך ראוי לבטל מנהג זה בהסכמת יחידי הקהל, ולהנהיג אמירת הפיוטים לאחר קדיש תתקבל. והאמת והשלום אהבו. ושומע לנו ישכון בטח.
נמצא שלדעת מרן הש"ע אסור להפסיק בפסד"ז אפילו לקבל עליו עול מלכות שמים בפסוק שמע ישראל עם הצבור, וכ"ש אמירת פסוק וזאת התורה. והן אמת שהט"ז שם חולק על מרן הש"ע, וס"ל דדוקא באמצע ברכות ק"ש לא יפסיק לפסוק שמע ישראל שעם הצבור, אבל בפסד"ז שפיר דמי. והסכים עמו הגאון יעב"ץ במור וקציעה שם, ותמה על מרן הש"ע: שאיך יעלה על הדעת לאסור להפסיק לפסוק שמע ישראל בפסד"ז, והלא בין ב"ש לישתבח יכול להוסיף בשירות ותשבחות שבס' תהלים כמה שירצה, כדרך שאנו מוסיפים בשבת ויו"ט, וא"כ איך יחשב פסוק ראשון של שמע להפסק. וכו'. ע"ש. (וכיו"ב כתב הנשמת אדם (כלל כ סוף אות א): דאטו הרוצה להוסיף איזה מזמור בפסד"ז יהיה אסור, וכ"ש פסוק שמע ישראל שמותר לענות. ע"ש). אולם אין ד' היעב"ץ מוכרחים בזה, דאה"נ שאין רשות להוסיף מזמורים על מה שתיקנו חז"ל, ומכ"ש לענות פסוק שמע שאינו מן הענין כ"כ. ואם סמיכתו על הפסוקים שבסוף ויברך דוד ושירת הים שאנו מוסיפים על תקנת חז"ל, גם אלו תקנת קדמונים היא ופשט מנהגם בכל תפוצות ישראל, וכבר נקבעו בכתרו של מלך. ויש להם טעם ע"ד האמת.
ועמו הסליחה, שהשגתו על הבאר היטב בשם המג"א הנ"ל אינה נכונה, כי הנה מקור דברי המג"א ממ"ש בס' הכוונות (דף א ע"ג) בד"ה גם בענין, וז"ל: "וכשהיה איזה אדם מסדר ברכות השחר בבית הכנסת, היה עונה אחריו אמן, ואפילו אם היה באמצע הזמירות היה מפסיק לענות אחריו אמן, ואפי' אם היו מברכים רבים". הנה מבואר שהאר"י ז"ל היה פוסק לענות אמן דברכות אפי' באמצע הזמירות, ולא כמ"ש מר נר"ו דהיינו דוקא בין ברוך שאמר לזמירות, שעדיין לא התחיל בזמירות, וזה אינו, שלשון ספר הכוונות קרי בחיל ודעת שפתיו ברור מללו שאפי' באמצע הזמירות יש להפסיק לאמן דברכות. וכן כל האחרונים נקטי בתר שפולי גלימיה של האר"י ז"ל בזה, וז"ל הגאון יעב"ץ בס' מור וקציעה (ס"ס סה): "ופשיטא שלענות אמן אחר המברך, לית דין ולית דיין דשפיר דמי להפסיק בכל מקום מפסוקי דזמרה, ואפי' באמצע הפסוק פוסק לענות". וכן הגאון מהר"א ישראל בס' כסא אליהו (סימן נא סק"ג) כ', יש מי שרצה לומר שאין לענות אמן דברכות בפסוקי דזמרה, אלא קדיש וקדושה וברכו, וכדין קריאת שמע, וליתא, כי הדבר ברור שמותר לענות אמן אחר כל ברכה בפסד"ז, כיון שהוא נותן שבח והודאה להשי"ת, וזה פשוט. הילכך יש להפסיק אף לאמן שאינו משני אמנים דהאל הקדוש ושומע תפלה. והוצרכתי לזה להוציא מלב הטועים בזה. וכן המג"א כתב בשם ס' הכוונות שכן נהג רבינו האר"י ז"ל. וכן המנהג. ע"כ. וכן פסקו מרן החיד"א בקשר גודל (סימן ז אות לד). והרב שלמי צבור (דף סז ע"ב). והרב מנחת אהרן (כלל יב אות ד, דס"ח רע"ד). והרב בית עובד (דיני פסד"ז אות ח). והפרי מגדים (סימן נא אשל אברהם סק"ג). והחיי אדם (כלל ב סימן ג). והגר"ז בסידורו הובא בס' קצות השלחן (סימן יח בדי השלחן אות ה). וכ"כ בשו"ת זכור ליצחק הררי (סימן ז אות ו). והגר"ש קלוגר בס' החיים (סימן נט). ובס' חינא וחסדא ח"א (דקל"ו ע"א). ובס' השומר אמת (סימן יב אות ז). ובשו"ת ויסמוך משה (דף ה סע"ב). ובשו"ת אוהב משפט (חאו"ח סימן ב). ובשו"ת יגל יעקב (חאו"ח סימן כו). וכ"כ הגאון ר' אברהם הכהן מסאלוניקי בס' טהרת המים (שיורי טהרה מע' ע אות מד). ובשו"ת מעט מים (ס"ס יט). וכ"כ הגרי"ח בס' בן איש חי (פרשת ויגש אות י) והגר"י אבולעפייא בשו"ת פני יצחק ח"ה (דף ע"א סע"ב). והגר"א מני בס' זכרונות אליהו (מע' א אות ח). והגר"י פלאג'י בס' יפה ללב (סימן סו סוף סק"ו). והקיצור ש"ע (סימן יד ס"א). והרב דרכי חיים (דמ"ה ע"א). ובשו"ת שואל ונשאל ח"ד (סימן כו). ובשו"ת איש מצליח ח"א (סימן כב). ועוד. אתה הראת לדעת כי לפנינו להקת האחרונים חבל נביאים כולהו ס"ל כדברי הבאר היטב והמג"א, שיש להפסיק בפסד"ז לכל אמן דברכות, אפילו באמצע הפרק. ואשתמיטיתיה למר נר"ו דברי כל האחרונים הנ"ל. והשגתו על הבאר היטב בזה היא שלא כהלכה.
אוצר החכמה כתב:אני עדיין חושב שגדר ההפסק וגדר עיקר האמירה אינם אותו דבר ובזה מתיישב הכל. והיינו שאע"פ שעיקר מטרת הפד"ז הוא דברי דוד או דברי שבח, אם אומר מעט פסוקים אחרים כיוון שאינו משנה את צורת הדברים אינו הפסק, כלומר שפסוקי דזמרה עניינם אמירת פסוקים ואילו היה באמצע מזמור פסוק אחד שעניינו שונה אין לדקדק בזה כמו למשל שגיאות מי יבין מנסתרות נקני או צדיק כתמר יפרח, וממילא גם אם אומר באמצעם מעט פסוקים אחרים שעניינם שונה מחמת הצורך של ברכה"ת לא מיקרי הפסק, אבל אם מינכר שעושה דבר אחר כגון שקורא פרשת השבוע או שאומר משנה זה מיקרי הפסק ובזה מתיישב הכל.
ארפכשד כתב:אנכי בער ולא איש ואין לי עסק בנסתרות בעוה"ר אך מה אעשה שמנהג אבותי ורבותי לומר פסוקים מדברי הימים וכנ"ל.
דעו כי שירת הים היה מנהגינו מנהג כל קהל רומא ומנהג כל קהלות ספרד מיום גלות ירושלים עד עתה לאומרה כל השנה כולה בכל יום ויום, זולת ט' באב בלבד שאין או' אותה משום אבל, ומנהג אבותינו תורה הוא, ובכ"מ אחז"ל מנהג מבטל הלכה, כ"ש דבר זה שאין ההלכה סותרתו, והזמירות חובה עלינו לאומרם בכל יום, דא"ר יוסי יהא חלקי מגומרי הלל בכל יום, ומסקינן דהיינו פסד"ז, ולפיכך תיקנו רבותינו לומר עמהם זו השירה וכו'.
בברכה המשולשת כתב:ב. פיוטי מי כמכה נועדו מתחילה להיות בתוך ברכת הגאולה כחלק מהיוצר.
מה שנכון נכון כתב:בברכה המשולשת כתב:ב. פיוטי מי כמכה נועדו מתחילה להיות בתוך ברכת הגאולה כחלק מהיוצר.
יתכן שכך הוברר היום, אך הפוסקים הבינו שתקנו לאומרו בנשמת ראה טוב עין לחיד"א יח,לה. נכח השלחן סימן סח ועוד.
ארפכשד כתב:הנה כתב במשנ"ב דמי שנשתכח ממנו לברך ברכת התורה ואידכר באמצע פסד"ז יכול לברך ולומר פסוקים הנוהגים.
ומעתה יש לחקור אם נקט בדוקא פסוקים אבל אלו דברים וכו' אסור לומר דהוי הפסק או דגם זה שרי, ובודאי לא יבצר מן חכמי הפורום שליט"א לבאר מילתא בטעמא.
ח"ו לא תהא כזאת בישראל מי הוא זה ואי זה הוא שלא אכפת לו בהפסק קטן וצריך הוא לחזור מעורכי מלחמה אלא כתב המשנ"ב שבהפסק קטן א"צ לחזור ולברך. ועוד זאת לא שמענו שאלו דברים חשיב כהפסק גדול ומאן מפיס אלא הפסק גדול הוא שהסיח דעתו לגמרי.איש_חסיד כתב:והמ"ב דרך משלו, שאין לעשות הפסק גדול בין ברוך שאמר לישתבח ואם הפסיק הפסק גדול עליו לחזור ולומר ברוך שאמר, אך הפסק קטן לא איכפת להו, ואולי מכאן הפתרון לשאלת הנ"ל מדוע התיר המ"ב לומר יברכך וכו' ולא את המשנה אלו דברים, כי הפסק גדול לא התירו.
אנכי האפס הגמור לא ראיתי שום הכרח ולא סרך של ריח לדבר זה מכל הנ"ל.איש_חסיד כתב:מכל הנ"ל מוכרח שלא נתקן ברוך שאמר על פסוקי דזמרה
הן כל מה שאומר פסוקי יברכך הוא לפי שחוששים שאין יוצא בברכת התורה בפסוקים שהם דרך תפילה ואלו היה יוצא בהם א"צ לומר פסוקים כלל אלא ממשיך פסד"ז.איש_חסיד כתב:מנין לכבודו שאם אומרו דרך תפילה אינו יוצא ידי חובת ברכת התורה, והרי מזה שהתירו לומר ברכת התורה באמצע פסוקי דזמרה, מזה גופא משמע שגם דרך תפילה נחשב לתלמוד תורה, וחייב בברכת התורה. וכל החייב בברכת התורה יוצאים בה ידי חובת ברכת התורה, ואין צריך דווקא דרך לימוד.
ארפכשד כתב:וא"כ קשה למה אסר המחבר לענות שמע ישראל עם הציבור וצ"ל שקבלת עול מלכות שמים לחוד ושבח והילול לחוד והנה הא נראה פשיטא שאם יאמר שמע ישראל דרך שבח ודאי וודאי שבח מקרי אלא כיוון שאומר דרך קבלת עומ"ש (שהרי אומרו עם הציבור) לא מקרי שבח והוי הפסק.
א"א לו לשנות את המציאות והיא שכשאומר ק"ש עם הציבור הרי הוא דרך של קבלת עול מלכות שמים. היש לכבוד תורתו הגאון פירוש אחר בדברי הב"י?מה שנכון נכון כתב:ארפכשד כתב:וא"כ קשה למה אסר המחבר לענות שמע ישראל עם הציבור וצ"ל שקבלת עול מלכות שמים לחוד ושבח והילול לחוד והנה הא נראה פשיטא שאם יאמר שמע ישראל דרך שבח ודאי וודאי שבח מקרי אלא כיוון שאומר דרך קבלת עומ"ש (שהרי אומרו עם הציבור) לא מקרי שבח והוי הפסק.
לענ"ד הסברא אינה מובנת. אך בלא"ה מי מפריע לו לאומרו בכונת שבח, הלא עיקר הענין הוא שלא יראה כפורש מן הצבור בקבלת עומ"ש, וע"כ כתב השו"ע שבמקום שאסור להפסיק לפחות יאמר את מה שהוא אומר בנגון ק"ש, ולמה לא נתן עיצה עדיפה שיאמרו בכונת שבח. [הרי בלא"ה צריך לכוין שאומרו שלא לשם מצות ק"ש].
אין לקרות לס"ת לכתחלה מי שעומד באמצע פסוקי דזמרה רק לכהן אם אין שם כהן אחר וכן ללוי אם אין שם אלא הוא ורשאי לקרות בלחש עם הקורא.
ובתרומת הדשן סימן ג' כתוב שאם הוא עומד בברכות של ק"ש כשהצבור קורין את שמע אין לו להפסיק כלל דמשמע דלא הוי קפידא אלא שלא יהא יושב ובטל ומי שעוסק בברכות ק"ש עצמה פשיטא דלאו בטל הוא אלא אפילו אם עוסק בשאר דברי שיר ושבח לא מיקרי בטל וכדכתבו הגאונים אהא דאסור לישב בתוך ארבע אמות של תפלה ולכך היה נראה דאפילו בין ברוך שאמר לישתבח אין לו להפסיק כדי לקרות פסוק ראשון עם הצבור משום דכיון דאינו יושב ובטל אינו חייב לקרות וא"כ למה יפסיק דהא אסור לאשתעויי בין ברוך שאמר לישתבח אמנם נראה דאין ראיה דכיון שאינו פוסק אלא כדי לקבל עליו עול מלכות שמים עם הצבור שפיר דמי מכל מקום ראיתי בני אדם מן המדקדקים כשהיו עומדים בק"ש ובברכותיה שהיו עוצמים עיניהם והיו מנגנים בתיבה אחת או שתים שהיו אומרים בלאו הכי באותו פעם בניגון הצבור בפסוק ראשון כדי שיהא נראה כאילו קורא עמהם ע"כ:
אנכי תמה על עצמי מה פירוש למה יפסיק בחינם אם לא חשיב הפסק.מה שנכון נכון כתב:לענין פסוק ראשון של שמע, עיקר הטעם שאין להפסיק אליבא דהשו"ע היא כי אין כ"כ צורך מצד הא דקריאה עם הצבור, וממילא למה יפסיק לחינם.ובאמת משמעות דבריו [דכיון שאינו וכו] דקבלת עומ"ש עם הצבור הויא כשבח ול"ח הפסק.
לקדם רבינו שבא"י נברשתא דדהבא דגול מרבבה מוהר"ר הגאון המופלא וכבוד ה' מלא כקש"ת מהר"ר עזרא עטייה (שליט"א) זצ"ל. בדיק לן מר במי שהיה עוסק בפסוקי דזמרה, והשיג את הצבור, והגיע לישתבח, האם רשאי להוסיף שם מזמור אחד או שנים, או לחזור על אחד מן המזמורים של פסד"ז עד שיגיע השליח צבור לישתבח, או יש בזה חשש הפסק.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 112 אורחים