מאי דכתב מר על חתיכה שנאסרה ע"י תיקו בכל הני דא"ט אם נתערבה בחתיכות אחרות אם היא בטילה אם לאו משום שמא יבוא אליהו ז"ל ויטהרנה או שמא נמצא בה טעם להתיר והוה ליה דשיל"מ. אין לחכם כמוך לשאול שאילה כזו דאפי' את"ל שיקרא בעבור זה שיל"מ כ"ש שיהא בטל שאם יתירהו אליהו נמצא שלא היה אסור ולמה נחמיר ע"ז שלא יהא בטל אפי' באלף יותר מאותו שהוא אסור בבירור. לא החמירו חכמים בדשיל"מ אלא בדבר שהיום אסור בבירור ולמחר יהא מותר כגון ביצה שנולד' ביום טוב ועצים שנשרו ביום טוב מן הדקל שהיום אסורין ולמחר מותרין וכן החדש שלפני העומר אסור ולאחר העומר מותר התם אמרו חכמים דלא ליבטל איסור דידיה כיון דאית ליה שריותא למחר לא אמרו ביה לבטוליה וכן נמי הטבל כיון שיש לו מתירין שיכול לתרום ולעשר עליו ממקום אחר ומתירו ואוכלו ולא נבטל האיסור לאוכלו טבל בלא תיקון אבל זו החתיכה למה לא נבטלה אפי' אי קים לן דאתי אליהו מחר תתבטל ממ"נ שאם יאמר כי אסורה היתה הרי בטלה ברוב כדין כל האיסורין ואם יתירנה כל שכן דאיגלאי מילתא שהכל היה היתר ואין שם תערובות איסור ודשיל"מ מונע האיסור מהתבטל אבל זה אם יש לו מתירין אין כאן שום איסור שיהא צריך להתבטל
חד ברנש כתב: 2. גם שאלת המג"א, מדוע אומרים בשבועות "זמן מתן תורתינו", נזכרת בראשונים, כדומני בדרשות ר' יהושע אבן שועיב.
עושה חדשות כתב:האחרו' הק' (רעק"א נתיבות וכו'), לגבי מי שאמר לא לויתי, ובאו עדים שלוה ופרע, דמחייבי' ליה מדין הודאת בע"ד, כי כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, דהרי המלווה שתבעו שלא פרע, מודה בזאת שהעדים שקרנים הם, ונפסלו תוכ"ד לעדותם על ההלוואה.
קו' זו הק' כבר המאירי בב"ב קכח: העתקתי בעבר את דבריו בסוף ההודעה הזו - viewtopic.php?f=7&t=24208&p=287611&hilit#p287611
viewtopic.php?f=24&t=25010&p=252432#p252432חד ברנש כתב:השאלה המפורסמת של הבית יוסף, מדוע תיקנו שמונה ימים בחנוכה, מופיעה בהרבה ראשונים, כידוע.
איש טלז כתב:דוגמא מענינת
ראה הגרש"ש ש"ו פי"ג שדן דליכא יכיר בבת כיון דלא הוזכר יכיר בבת [עי"ש הסבר מחודש בזה]
אמנם בתשב"ץ ג' רעב' דנאמנות יכיר נאמרה אף בבתו דאין סברא לחלק בין בן לבת דחד טעמא הוא והמחלק הרי הוא בור וגולם [וכ"ה ברמ"א אבהע"ז ד' כט' ]
לאנגע צדיק כתב:השקו"ט באחרונים (פמ"ג, חזו"א, ועוד) בדין כלי שלישי אי הוי ככלי שני או קל יותר, ומפורש ביראים דהוי ככלי שני.
אלא שהדברים צ"ע מהסוג' בפסחים דע"ו גבי פסח שסכו בשמן, ואכמ"ל.עוד יש לשאול ואיך נתנו חז"ל כלל בזה לומר דתתאה גבר א"כ אם נפל הרבה חלב רותח על מעט בשר צונן ונאמר דתתאה גבר ומקרר את העליון ואין לך דבר תמוה יותר מזה שהרי עינינו רואות שהחלב נשאר ברתיחתו וגם מעט הבשר נעשה רותח וכן להיפך אם נפל הרבה חלב צונן על מעט בשר רותח איך נאמר דתתאה גבר ואסור החלב כשאין ששים הרי עינינו רואות שהחלב צונן לגמרי וגם הבשר נצטנן ולפי הראות כשיש ד' או ה' פעמים האחד נגד השני בהכרח לפעול על השני שיהיה כמותו ואם נאמר שבאמת יש בזה איזה שיעור למה לא למדונו חז"ל כמה הוא השיעור. ויראה לי ברור דמיירי ששוין הן בהכמות ולפי ערך החלב כן הוא גם כמות הבשר ולכן נחלקו חז"ל האיכות של מי גובר העליון או התחתון ואיפסקא הלכתא דהתחתון גובר וראיה ברורה לזה מדברי התוס' שבת [מ"ב א] דתניא נותן אדם חמין לתוך הצונן ולא הצונן לתוך החמין ופירש"י [ד"ה חמין] משום דתתאה גבר והקשו התוס' [ד"ה נותן אדם] דא"כ תקשי מהכא למאן דס"ל עילאה גבר ופירש ר"ת דאין זה שייך לזה אלא חמין לתוך צונן משמע שהצונן מרובה מהחמין וצונן לתוך חמין משמע שהחמין שלמטה מרובין ע"ש הרי מפורש דכל היכא שיש ריבוי בכמות לא שייכא סברא זו דתתאה גבר או עילאה גבר והש"ס לא הוצרך לפרש זה ואדרבא מדלא פירשה ש"מ דשוין הן [וק"ק לי על דבריהם דהא גם בהך דתתאה גבר הוא לשון זה חם לתוך צונן וכו' וצ"ל דבנתינת אדם שייך לומר דמשמע כן ולא בנפילה מאליו או דרק בלשון ברייתא כן הוא וצ"ע ודו"ק]
דלא אמרינן עילאי גבר ותתאי גבר אלא בשוין אבל אם אינם שוין רובא גבר, שהיאך יתכן לומר שבביצה צונן יקרר מאה ביצים, והכא בבשרא דנפלי לבי זוגי, רותח רובא הוי. ותדע דאמרינן בשבת פ' כירה [מ"ב א'] בין ב"ש בין ב"ה מודו דטפי אסור בשבת צונן לתוך החמים ומחמם יותר מחמים לתוך הצונן. וטעמא דרובא גבר, דכי קתני לתוך החמין הוו חמין רובא וכי קתני לתוך צונן הוי צונן רובא
וקערה שאוכלין בה גבינה שמערין בה מרק בשר רותח, אם היא שלעץ צריכה הגעלה ואם היא שלחרס תישבר, ואף על פי שהוא חם לתוך צונן בולעת הקערה, שלא דיבר שמואל אלא באוכלין ומשקין אבל לא בכלים, שהכלים בולעין מן החם ואף על פי שהוא צונן, וטע' דמילתא אוכלין ומשקין שיש בהן לחלוח אין בולעין מן החם אלא בעודן חמין, אבל כשהן צונן אין בולעין, אבל הכלים שאין בהן לחלוח אף על פי שהן צונין בולעין מן החם ... ואוקמה בחרס רותחת. פי' האי דאמרי' בחרס צוננת אקורי מיקר, לא אמרי' הכי אלא שאין כח בחרש צוננת להתחמם מן הרוטב ולחזור ולבשל את הרוטב, אבל לעניין בליעת איסור אף על פי שהקערה צוננת אם תשים בתוכה דבר חם בולעת מהאיסור, וגם פולטת האיסור שהיה מובלע בה, שלא דיבר שמואל תתאה גבר אלא באוכלין ומשקין, ולא בכלים
ועי' בשו"ת חתם סופר חלק ה (חושן משפט) סימן כח שכיוון להנ"ל במקצת.והא דקמסיק על בן סורר ומורה שעד שלא נגמר דינו יכול למחול לו ולא לאחר גמר דין, פשיטא דהאי גמר דין לאחר שכבר לקה ואם חזר וקלקל נידון בעשרים ושלשה וקודם שיגמר דינו למיתה יכולין למחול, מיהו הא מיבעי' לי אם רצו למחול לו לאחר שנגמר דינו למלקות מאי מי הוי דין מלקות כדין מיתה או לא, ונ"ל דאפילו אם נגמר דינו למלקות אינם יכולים למחול דגמר דין בכל מקום כמעשה הוא וכל גמר דין אינו חוזר שאם היו יכולין למחול אין עדיו נידונין כזוממין שהרי אין העדים נעשים זוממין עד שיגמר הדין וגרסי' באלו הן הנחנקין דעדים הראשונים של בן סורר ומורה שהוזמו דאין נהרגין מתוך שיכול' לומר להלקותו באנו ומשמע מיהא דלוקין ואי לאחר גמר דין יכול' למחול תיפוק לי' מתוך שיכול' לומר סבורים היינו שאביו ואמו מוחל' לו ואנו לא באנו אפילו להלקותו דהא בכל דהו יכול' עדים זוממין לפטור עצמן כההיא דפ' כיצד הרגל הל' דלייעודי תורא וכההוא דהיו בודקין עירי נערה המאורסה
בשיל ולא בשיל כבשר כיבא דאכלי גנבי, ופי' רבנא נתן בשר כיבא שאינו ניצלה כל צרכו כדאכלי גנבי כמאכל בן דרוסאי ... מיהו מהובהב משמע דהיינו בשר כיבא ולא נצלה כשיעור מאכל בן דרוסאי אלא פחות והלשון של בשר כיבא כדאכלי גנבי נמי משמע דלאו היינו שיעור כמאכל בן דרוסאי דאי שיעורא דהדדי נינהו אמאי לא אמר הכא כל שהוא כמאכל בן דרוסאי ועוד דבכל מקום חשבינן למאכל בן דרוסאי כבישול גמור היל' כדאכלי גנבי היינו צלוי פחות ממאכל בן דרוסאי דמאכל בן דרוסאי היה בישולו שליש כפירש"י בספ"א דמס' שבת
נכון. מתגלגל שם הרבה זהב...בברכה המשולשת כתב:ספר יחתו"א מלא בסברות מחודשות, אך אינו מוכר כלל בגלל האיחור הרב בגילויו ובהדפסתו.
(ויש עוד בראש' ופוס' שכ"כ דלעולם לא מספקי' ברשע שמא הרהר תשובה, אלא דוקא הכא שקידש ע"מ שהוא צדיק, ומשמע שכן הוא בליבו לקיים תנאו, אבל המאירי משוי ליה מה"ט כ"ודאי" לגבי עדות קיום).מאירי קידושין יב: כתב:...אלמא הכל תלוי אחר מה שדעתה עליו וכשאומר אחר כן שתתקדש בדבר הטמון שם צריך שיהיו שם העדים שישמעו הודאתה ויראה לי שאף הקדושין אינם חלים אלא מאותה שעה ואם אין עדים שם בשעת הודאתה נמצאו אלו קדושין שלא בעדים שאפילו שניהם מודים אינה מקדשה אע"פ שבעל מנת שאני צדיק ונמצא רשע אמרו שמקדשת שמא הרהר תשובה בלבו ואע"פ שלא ידעו העדים אם הרהר תשובה ואין אומרים שתהא כמקדש בלא עדים בזו כיון שאמר על מנת שאני צדיק ודאי הרהר לעשות תשובה בלבו ואע"פ שלא ידעו העדים אם הרהר תשובה ואין אומרים שתהא כמקדש בלא עדים בזו כיון שאמר על מנת שאני צדיק ודאי הרהר לעשות תשובה ומכל מקום יש מוכיחים משם שאין צורך שידעו העדים קיום התנאי אם נתקדשה על תנאי הואיל וראו הקדושין שהרי בזו לא ראו העדים שיהא צדיק עכשו...
והאחרו' כיוונו לקו' ולתי', והאריכו טובא בחקירה זו בגדר החיוב של האכילה בליל יו"ט ראשון, נפק"מ לפת גזולה, ומצטער, ואכילה לתיאבון, ושיעור כביצה וכו', עי'.יחוסי תנאים ואמוראים רב ייבא סבא כתב:ומה שאין מברכין לילה הראשון של חג הסוכות לאכול בסוכה, דהא לילה הראשון חובה דילפינן ממצה כדאיתא בפרק הישן, משום דאכילה דוקא בסוכה וכבר בירכנו לישב בסוכה, דכל סעודות ימי החג מצוה וחובה לאכול בסוכה כשירצה לאכול, ואף חובת אכילת לילה הראשון תלויה בישיבת סוכה, וכבר [בירך] לישב בסוכה, דישיבת סוכה בלא אכילה ובלא שתייה ובלא שינה אינה חובה, הילכך עיקר ברכת "לישב" אחר לשון הציווי בסוכות תשבו, ועיקר הישיבה בשעת אכילה שתיה ושינה, והיכר המצוה היא באכילה בסוכה דאין דרכו בכך בכל שאר ימות השנה.
עושה חדשות כתב:קו' השעה"מ ועוד הרבה אחרו' בהא דאמרי' "לא אמרה תורה שלח לתקלה", ואמאי הוי תקלה הא הציפור האסורה בטלה ברוב מותרות.
כ"ה ביחוסי תנאים ואמוראים ערך רבי יצחק, ז"ל -
"אמר רבא לא אמרה תורה שלח לתקלה. והיינו תקלה שמי שצד אותה אם יאכלנה נמצא שאיסור אכל. ותימה מה תקלה היא, כיון דמדאורייתא חד בתרי בטל. נהי נמי דבעלי חיים חשיבי ולא בטלי מכל מקום כשפורשין אמרינן כל דפריש מרובא פריש, כדאמרינן בפרק התערובת וכו' הילכך תמה אני מה שייך למימר לא אמרה תורה שלח לתקלה. ואין לומר שמא ביום שלוח יהא צייד מזומן קודם תערובת. דלא היא. דאם במיד, רואה ומכיר, כל איסור הניכר אינו בטל ומיבדל בדיל מיניה. ואם אינו רואה, לגבי דידיה היתר הוא דכל דפריש מרובא פריש וכו' ותו מאי טעמא תלי רבא משום דלא אמרה תורה שלח לתקלה, תיפוק לי דאין מבטלין איסור לכתחילה. דכל איסור שנתערב ואינו ניכר הכל מותר מן התורה אף האיסור. אף כאן אין המשולחת ניכרת. ואם אין מבטלין איסור לכתחלה מן התורה אסור, תיפוק לי משום הכר. ונראה כי ביטול איסור כענין זה מן התורה [אסור]. שאיסור הניכר אין לבטלו ולעשותו היתר. אבל אם כבר נתערב בפחות מכדי שיעור המבטל, כגון בפחות מששים או פחות ממאה או פחות ממאתים, דמן התורה נתבטל כבר. התם מדרבנן הוא דאין להוסיף [עליו עד שיהא] שיעור המבטל".
וזאת שאלתי, לפלגות ראובן בנים גדולים חקרי לב, בהחליד תחת הצמר או תחת העור ופגם בקנה במיעוט או במשהו, והוציא הסכין בנחת ושחט במקום אחר כראוי, מאי, מי אמרינן כיון שהושט כולו שלם והקנה לא מיתסר אלא בניקבה רובו או חציו דמחזי כרובו והכא לא איפגים אלא מיעוטו ושרי, או דילמא כיון דאחליד ולא קא אתחלא שחיטה כראוי והוויא נבילה. והשיבנו כן. על פלגות חקרי לב, מיום בא כתבך הנה גם רבותינו מחוקקי ישראל חולקים בזה, יש מתיר ויש אוסר. רבינו שמואל הכהן ורבינו יצחק בר' משה ושאר מביני מדע אוסרין במחליד בין סימן לסימן והוציא הסכין ברוחבה על צידה ושחט במקום אחר יפה כראוי ואחר כך בדק ומצא קנה מוחלד וכל שכן אם מצא הוושט מוחלד מורין בו איסור, ואע"פ שהקשיתי לפניהם פסוקת הגרגרת, וחצי קנה פגום, ושחט גוי וגמר ישראל, והגרים שליש ושחט שליש, אעפ"כ אוסרין הואיל ונתקלקל עסק השחיטה על ידו, דלגבי פסוקת הגרגרת והגרים שליש ושחט שליש אע"ג דקי"ל דכשר הכא במחליד או שהה במיעוט סימנין הוי שחיטה פסולה, דהכי נמי בעי בגמרא שהה במיעוט סימנין מאי, תיקו. וכן החליד במיעוט סימנין עלתה בתיקו. ואיכא לספוקי דאי ליכא אלא בשר אמאי אם שהה במיעוט סימנין תיקו, ותפשוט ליה מהחליד במיעוט דכשר אלא מדלא מתרצי הכי, איכא למימר דהכי נמי הוה מספקא להו ועוד מדלא בעי הגרים במיעוט סימנין מהו, וכן דרסה במיעוט סימנין מהו וכן עקר במיעוט סימנין מהו מכלל דבמחליד או שהה במיעוט סימנין הכי גמירי הילכתא, דאפילו במיעוט קנה הוויא חלדה ושהייה, דאמרינן תיקו בתרויהו ולחומרא. ולא דמי כלל לפסוקת הגרגרת ושחט גוי והגרים שליש. אבל רבינו שמואל בן ר' דוד הלוי מתיר. והא דגרסינן בעיא דהחליד במיעוט, כגון דהחליד וגמר שחיטה בההוא דוכתא דחלדה, אבל אי חזר ושחט במקום אחר כהילכתו כשירה. הואיל ולא פסק אלא בגרגרת במיעוט מוחלד ואילו פסק והחליד במיעוט וושט אפילו במשהו הוי טריפה, דחמיר וושט מקנה. ושהייה במיעוט דגרגרת וכל שכן בוושט טריפה, דהכי אשכחן בהילכות דר' אלדד, שהייה אמאי אסורה דכיון דאשתחיט במיעוט סימן כל דהוא ושהה כשיעור ודאי מחמת ביעתותא מיסתלק דמה ומיבלע באיברים ולא נפק מיניהו בכלום מילי אפילו על ידי מילחא. אבל אם שהה במיעוט קנה ולא גמר לשחיטה והניחו יום או יומים התם ודאי חוזר הדם למקומו כבתחילה ונעשת בריאה כבראשונה, ואע"פ שגומר שחיטתו לאחר כך באותו מקום מותר, דעכשיו אין נבלע דם באיברים, שהרי כבר נבלע וכבר חזר לנתיבותיו בימים שבנתיים, וזה הטעם גם לפסוקת הגרגרת ושחט ופגע בנקב, והכא נמי בשהה במיעוט קנה וחזר ושחט במקום אחר מזה הטעם איכא למימר דנבילה היא, דהואיל ושהה אפילו בקנה שכוחו עדיף טובא. ודאי דההוא שהייה מבלע דם באיברים אע"פ ששוחטו במקום אחר לא עבד כלום ונבילה היא ואסורה. וכן מה שהזהירו חכמים שאין שוברין מפרקת לבהמה עד שתצא נפשה משום טעמא דמבלע דם באיברים הוא. והא דגרסינן בעי רבי שהה במיעוט סימנין דהיינו בתחילת מיעוט סימנין ולא בסוף סימנין, דכיון ששחט רוב סימנין דיי לו בכך ואפילו קורע או חולד או נוקב באותו מיעוט שנשתייר אין בכך כלום. וכן קבל מפי אביו רבינו ר' דוד הלוי נ״ע, אבל אני מצאתי בספר השכם דאסר. אמר רב יהודה אמר רב שמואל החליד הסכין בין סימן לסימן ופסקה טריפה או שהחליד במיעוט סימנין טריפה, כיצד יעשה ירביץ הסכין על רוחבה במקום שנחלדה בו ויוציאנה מעט מעט בנחת ואל יגביהנה מצואר בהמה, ויחזור וישחוט כראוי במקום אחר ולאחר ששחט יבדוק ויראה בוושטו ובקנה אם ניפסקו או ניקבו או נקרעו שניהם או אחד מהם על ידי שהחליד מקודם טריפה.
עושה חדשות כתב:הרגו אין נהרגין, כאשר זמם ולא כאשר עשה.
ז"ל רבינו בחיי בפ' שופטים: ובשם הר"י ז"ל מפרש שטעם הרגו אין נהרגין, כלומר הרגו הסנהדרין אין נהרגין, משום דאוקי תרי לבהדי תרי, שנים אחרונים המזימין לשנים ראשונים, לא הרגו נהרגין, לפי שהרי יש כאן שלשה: שני עדים אחרונים המזימין, ובעל דבר ג"כ שהוא מכחיש את הראשונים, ולכך נהרגין שנים הראשונים ששלשה יש כנגדם.
ועי' בתומים סי' לח שביאר כעין זה, דאם הוא חי אז הורגים את הזוממים בצירוף הראיה מכך שהוא אינו מודה לדבריהם, משא"כ אם כבר נהרג. ועי"ש בתומים עוד אריכות סביב הענין הזה שהודאת הבע"ד פוטרת את הזוממין, (ונוגע לקו' ששאלתי כאן - viewtopic.php?f=17&t=27663&hilit&p=298764#p298762), ועי' בהערות המהדיר בהוצ' מכון זכרון אהרן שהביא בזה עוד דברים נאים מן האחרו' וכו', וגם דלפ"ז ה"ה כשמת הבע"ד מחמת סיבה אחרת ולא רק כשב"ד הרגוהו.
סמ"ג לאוין סי' מ כתב:ועוד תניא (שם) העביר כל זרעו פטור שנאמר (ויקרא כ, ג) כי מזרעו נתן למולך מקצת זרעו ולא כל זרעו, ויש טעם בזה לתשובת המינים מפני שבמיתת ב"ד מתכפרין המומתין וזה עשה כל כך עבירה גדולה שאין הקדוש ברוך הוא רוצה שיהא לו שום כפרה, ומטעם זה אני אומר שנסתפק משה במברך את השם שמא פטור הוא ממיתת ב"ד (סנהדרין עח, ב) אף על פי שאפילו מקלל אביו ואמו הוא בסקילה החמורה יותר מכל המיתות.
ר"י אבן שועיב פ' משפטים כתב:ושמעתי מפי רב צרפתי טעם אחר במה שאמרו ז"ל כאשר זמם ולא כאשר עשה, כי כשלא בא עדותן לפעולה יהרגו והמיתה תכפר עליהם, כי מיתות בית דין לכפרה באו, ואם הרגו אין נהרגין שלא תכפר עליהם המיתה, אלא שהיו דיראון ותולעתם לא תמות ואשם לא תכבה, כיוצא בדבר אתה אומר כי מזרעו נתן למולך. ואמרו ז"ל כי מזרעו ולא כל זרעו, והיה נראה יותר חמור אם נתן כל זרעו [ה]טעם הוא, כי כשנתן מקצת זרעו יהיה לו כפרה במיתה או בכרת, אבל אם נתן כל זרעו לא יומת בבית דין או לא יכרת אם יעלימו עיניהם שלא יהיה לו כפרה, אלא ילך לאבדון. כל זה שמעתי.
והטעם השני שכתב, כבר נמצא ברמב"ן עה"ת פ' שופטים כידוע.כסף משנה הל' עדות כ-ב כתב:ואפשר לתת טעם לדברי רבינו דלא אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה אלא היכא דהרגו על פיהם משום דגדול עונשם מנשוא אין ראוי לתת להם מיתת ב"ד שתכפר עליהם אלא ראוי להניחם שיהיו נדונין אחר מיתה בעונשים נוראים דוגמא לדבר נותן כל זרעו למולך שהוא פטור מה שאין לומר כן בהלקו ע"פ עדותם. ועוד י"ל טעם אחר שמאחר שאלהים נצב בעדת אל אילולא שהיה חייב זה מיתה לא היה מניח הקדוש ברוך הוא שתאבד נפש אחת מישראל ומאחר שהניח הקדוש ברוך הוא לב"ד שיסכימו להרוג את זה ונהרג חייב מיתה היה הילכך אין לעדים משפט מות מה שאין לומר כן במלקות.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 178 אורחים