לשון זה של הלכה למשה מסיני כתבו ראשונים שלפעמים אין מובנו הלמ"מ ממש, שכן מצינו לשון זה אף על דינים שאינם אלא מדרבנן, כמו שאמר ר' אליעזר: מקובל אני מרבן יוחנן בן זכאי ששמע מרבו ורבו מרבו עד הלכה למשה מסיני שעמון ומואב מעשרים מעשר עני בשביעית 56, אף שדין המעשרות בחוץ לארץ הוא מדרבנן 57, אלא שלאו דוקא הוא 58, והכוונה כהלמ"מ 59, היינו דבר ברור כהלמ"מ 60. ויש מהראשונים סוברים שאף זו הלכה למשה מסיני ממש היא 61, ופירשו אחרונים בדעתם שהלמ"מ נאמרה אף על מה שעתידים חכמים לתקן, ונאמר לו למשה שאם החכמים יגזרו על ארץ עמון ומואב מעשרות יהיה נוהג מעשר עני בשביעית 62.
כיוצא בדבר אמרו שתי ביצים ושתי אגוזים שתי [טור שע] קשואים ודבר אחר הלכה למשה מסיני שאין לאכול משום זוגות *63, וכתבו אחרונים שלאו דוקא הלמ"מ, אלא שהדבר ברור הוא כהלכה, שכן ענין הזוגות אינו בגדר ההלכות 64.
56. ידים פ"ד מ"ג, וכן הרמב"ם מתנות עניים פ"ו ה"ה כ' ע"ז הלמ"מ.
57. ע"ע מעשר.
58. ר"ש ורא"ש ורע"ב שם ורא"ש הל' מקואות סי' א; כ"מ מתנות עניים שם; קרית ספר שם. ועי' טורי אבן חגיגה ג ב.
59. ר"ש שם.
60. רא"ש מקואות שם, ובקרית ספר שם: הלכה קבועה כהלמ"מ, ועי' תפא"י ידים שם.
61. עי' רמב"ם בהקדמה לפהמ"ש שחשב זה בין הדברים שהם הלמ"מ ממש, ובר"ש ידים שכ' שמהתוספתא שם פ"ב משמע שזו הלמ"מ ממש, וכ"כ הרדב"ז תרומות פ"א ה"ו.
62. רדב"ז תרומות שם; העמק שאלה להנצי"ב שאילתא קלז אות ב; הון עשיר ידים שם, ע"פ רשב"א וריטב"א ערובין רפ"ב בשם הראב"ד. ועי' מהרש"ל ערובין ה ב, ועי' אבן עזרא שמות יב א בשם הגאון.
63. פסחים קי ב.
64. מהרצ"ח חגיגה ג ב ותפא"י יומא פ"ב מ"ב וידים שם. ועי' הרמב"ם ומכילתא דרשב"י לרמ"מ כשר עמ' קמט - קנד. ומלשון הערוך ע' שב בשם הגאון ותשוה"ג אסף תרפ"ט עמ' 109 משמע שר"ל הלמ"מ ממש.
מר רבי יצחק מקרא סופרים ועיטור סופרים וקריין ולא כתיבן וכתיבן ולא קריין הלכה למשה מסיני... קריין ולא כתיבן {שמואל ב ח-ג} פרת דבלכתו {שמואל ב טז-כג} איש דכאשר ישאל איש בדבר האלהים {ירמיה לא-לח} באים דנבנתה לה דפליטה {ירמיה נ-כט} את דהגד הוגד {רות ב-יא} אלי דהגורן {רות ג-יז} אלי דהשעורים הלין קריין ולא כתיבין
ערוך לנר כריתות ד"ו: כתב:בגמרא למשה בסיני. מזה השיב בני הב"ח בן ציון שי' אמה שהקשה הרמ"א בדרכי משה י"ד סי' כ"ט למה קחשיב בשמנה מיני טרפות שהם הל"מ גם דרוסה שהרי דרוסה אינה הלכה למשה מסיני אלא מפורשת בקרא ואם הל"מ הוא קרא למאי אתי ומכח קושיא זו רצה לדחוק דהך דרוסה הוא לקתה הכוליא ע"ש ואף שמסיים שדוחק הוא היינו לפרש דרוסה אלקתה הכוליא אבל הקושיא למה קחשיב דרוסה אחר שבכתוב הוא לא תירץ וסיים הד"מ וצ"ע. ועיין בפ"מ שנדחק ג"כ ביישוב קושיא זו ובמכ"ה לא זכרו סוגיא דהכא שמוכח שיש חילוק בין הלכה למשה מסיני ובין נאמר למשה מסיני דהלכה למשה מסיני ודאי לא שייך אם נכתב בכתוב ולענין זה מקשינן לפעמים הלכתא היא קרא ל"ל אבל לשון נאמר למשה מסיני שייך גם אם מקצתו נכתב בקרא דהרי הכא קאמר ר"י י"א סימנים נאמרו למשה מסיני וד' מהם כתובים בפי' וכן מדוייק לשון הרמב"ם הל' כלי מקדש (פ"ב ה"א) שכתב הקטרת נעשית וכו' ונתפרשו בתורה ארבעה מסממני' והם נטף ושחלת וחלבנה ולבונה ושאר סממני' הלכה למשה מסיני אחד עשר סממנים נאמרו לו למשה מסיני עכ"ל הרי שדייק אאותן שלא נכתבו לומר שהם הל"מ וכשכולל כל י"א יחד כתב הלשון נאמרו לו למשה מסיני והנה בטרפות נאמר ג"כ הלשון נאמרו למשה מסיני דכן אמר עולא בחולין (מג א) ח' מיני טרפות נאמרו לו למשה בסיני ולכן שייך שפיר לכלול גם דרוסה הנכתב בפסוק בהדייהו. ויפה כוון. ולא ראיתי לאחד מכותבי כללי הש"ס שעמד על זה מה שהראנו הרמב"ם בלשונו הטהור:
ירושלמי ריש פאה כתב:מעשה ברבי ישבב שעמד והחליק את כל נכסיו לעניים שלח לו ר"ג והלא אמרו חומש מנכסיו למצות ור"ג לא קודם לאושא היה ר' יוסי בר' בון בשם ר' לוי כך היתה הלכה בידם ושכחוה ועמדו השנים והסכימו על דעת הראשונים ללמדך שכל דבר שבית דין נותנין נפשן עליו הוא מתקיים כמה שנאמר למשה מסיני
וצ"ע.שנות אליהו שם כתב:ירושלמי הדא דתימא בגופו אבל לא בממונו דיש לה שיעור דתנן המבזבז אל יבזבז יותר מחומש והוא מן התורה והא דאיתא בגמרא דילן באושא התקינו דהמבזבז וכו' הפי' שהיה מקודם הלכה למשה מסיני דאל יבזבז יותר וכו' ואח"כ שכחו וחזרו ויסדו כהלכה ראשונה וזה פי' באושא התקינו דשם חזרו להלכה למשה מסיני הקדומה וכן איתא בירושלמי בפרק הלז
עושה חדשות כתב:דבר נאה:ירושלמי ריש פאה כתב:מעשה ברבי ישבב שעמד והחליק את כל נכסיו לעניים שלח לו ר"ג והלא אמרו חומש מנכסיו למצות ור"ג לא קודם לאושא היה ר' יוסי בר' בון בשם ר' לוי כך היתה הלכה בידם ושכחוה ועמדו השנים והסכימו על דעת הראשונים ללמדך שכל דבר שבית דין נותנין נפשן עליו הוא מתקיים כמה שנאמר למשה מסיניוצ"ע.שנות אליהו שם כתב:ירושלמי הדא דתימא בגופו אבל לא בממונו דיש לה שיעור דתנן המבזבז אל יבזבז יותר מחומש והוא מן התורה והא דאיתא בגמרא דילן באושא התקינו דהמבזבז וכו' הפי' שהיה מקודם הלכה למשה מסיני דאל יבזבז יותר וכו' ואח"כ שכחו וחזרו ויסדו כהלכה ראשונה וזה פי' באושא התקינו דשם חזרו להלכה למשה מסיני הקדומה וכן איתא בירושלמי בפרק הלז
תורה לשמה סי' שצג כתב:שאלה בענין הזוגות שאמרו בגמרא ב' בצים וב' אגוזים וכו' הלכה למשה מסיני איך עתה לא חיישינן בשני בצים וב' אגוזים וב' קשואים אשר אלו מפורשים הם בהלכה למשה מסיני ואיך יתכן שיבואו האחרונים ויבטלו דבר הנאסר בהל"מ. יורנו המורה לצדקה ושכמ"ה.
תשובה קים להו לרבנן דההלכה נאמרה על תנאי כל זמן שהבני אדם חוששין לזוגות אבל אם לא יחושו הותר הדבר ובודאי קודם ההלכה היו ג"כ חוששין לזה ולכן ניתנה ההלכה הזאת להורות שמותר לחוש לזה ואין בזה איסור משום דרכי האמורי דבלאו ההלכה היה אפשר לומר שאם חוששין לזה עבדי איסורא דהוי זה בכלל דרכי האמורי כמו פתו נפל מפיו וכיוצא ולהכי באה ההלכה לומר דיכולים לחוש לזה ואין בזה משום דרכי האמורי אך ניתנה ההלכה על תנאי דהיינו כל זמן שיהיו בני אדם חוששין בשביל הזוגות ואל תתמה על זה איך תינתן הלכה למשה מסיני לזמן ידוע ולא חלוטה לדורות עולם כי מצינו כזאת לפעמים נאמרה ההל"מ על זמן ידוע ולא לדורות עולם וכדאיתא בגמרא דמ"ק דף ד' ע"א וכי גמירי הלכתא בזמן שבהמ"ק קיים ע"ש. והיה זה שלום ואל שדי ה' צבאות יעזור לי. כ"ד הקטן יחזקאל כחלי נר"ו.
עושה חדשות כתב:דבר נוסף,
ז"ל רש"י בתענית כח. "הללו דברי תורה - מנחה, כדאמרינן בברכות יצחק אבינו תיקן תפלת מנחה, שנאמר ויצא יצחק לשוח בשדה לפנות ערב, ודנעילה מדברי סופרים".
כמדומני שהגרמ"ש זצ"ל ביאר בזה שההליכה בדרכי האבות והציות לתקנותיהם זה בגדר דברי תורה.
תתקנו אותי אם שיבשתי את הדברים.
ישנו כתב:מדברי הרב יהושע ענבל שליט"א בספר תורה שבע"פ
גם ההלכות למשה מסיני אינם בהכרח מסיני, וחלק מהם אינן אלא הלכות עתיקות ומקובלות, כפי שכתב הרא"ש:
"פירש רבינו תם ג' לוגין הלכה למשה מסיני אומר ר"י שיש לפרשו כמו הלכה למשה מסיני
ישנו כתב: עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית בבריתא בחגיגה (ג.) שאינה אלא כלומר דבר ברור כהלכה למשה מסיני,
ישנו" וכן 'כל באמת הלכה היא' שאומר בש"ס גבי מילי דרבנן כההיא דפ"ק דשבת (יא.) לא יקרא לאור הנר באמת אמרו.. כתוב בירושלמי הלכה למשה מסיני אע"ג דאיסור מדרבנן הוא אלא דבר ברור כהלכה למשה מסיני קאמר", (רא"ש הלכות מקוואות סימן א'). [/quote]
לגבי באמת אמרו זה שהוא על דרבנן
א. שבאמת אמרו הוא הלל"מ רק בדינים דאורייתא, וההסבר הוא ש'באמת אמרו' היינו שמקור הדין הוא מסורת מאומתת, ולכן אם זה דאורייתא אז זה אומר הלל"מ. ואם זה דרבנן אז שיש מסורת שכך תוקנה התקנה.
ב. אולי על דרך אפשר , הבאמת אמרו שם מדובר על זה שהחזן רואה היכן התינוקות קורין אבל הוא לא יקרא וזה משום שהם אימת רבם עליהם, ואין חשש שמא יטו, ושכך צריך להיות שאימת רבם עליהם הוא הלל"מ.
[quote="ישנו כתב:והר"ש משאנץ:
"אמרו, עמון ומואב מה הן בשביעית? גזר ר"ט מעשר שני וגזר ראב"ע מעשר שני.. מקובל אני מריב"ז ששמע מרבו ורבו מרבו עד הלכה למשה מסיני שעמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית", (משנה ידים ד א). "הלכה למשה מסיני, לאו דוקא דאין זה מן התורה, אלא כהלכה למשה מסיני" (ר"ש).
ישנו כתב: כך אמרו חז"ל על פרט בכתיבת מגילת רות שהוא הלכה למשה מסיני (נדרים לז:),
ישנו כתב: וכן על פרט בעניני "זוגות" שאינו אלא חשש כישוף וכדו', (פסחים קיט).
ישנו כתב:במקום אחד אמרו: "ציון קברות מדבריהם", (נדה נו.), ואילו במקום אחר: "ציון קברות הל"מ", (מ"ק ה.)
ישנו כתב:הדברים האלו מבוארים גם בכסף משנה פ"ו ממת"ע ה"ב, מהרי"ץ חיות ב'תורת נביאים', תושבע"פ, פ"ד בהערת שוליים, שם הביא את דין 'אשה חוגרת בסינר' שהוא תקנת עזרא ואמרו עליו הל"מ.
ישנו כתב:ראה רמב"ם בסוף פירושו לעדיות על הנאמר שם הלכה למשה מסיני "לא זה הלשון אלא כללות הענין",
ישנו כתב: ולפעמים אנו מוצאים שחכמים מסיקים מתוך הענין שהמדובר כאן ב'הלכה למשה מסיני', מבלי שהיתה להם קבלה על הלכה כזו. ראה למשל פסחים יז: במקרה של הלכה מחודשת, אותה מיהר ר' פפא להסביר בכך שהיא 'הלכה למשה מסיני', אלא שהתלמוד דוחה את דבריו מכח קושיא, (ומזה מובן שלא היתה כאן ידיעה ברורה על הלכה למשה מסיני).
עושה חדשות כתב:כמדומה שהרב יהושע שליט"א 'פספס' את ההסבר של הרשב"א שהבאתי לעיל, (וכ"ה בריטב"א שם רפ"ב), ולכן הסיק ש'למשה מסיני' זה ביטוי בעלמא ולא עובדה היסטורית. כי על השאילה "כיצד ניתן להסביר יחוס של 'למשה מסיני' על דברים שבידוע שהם תקנת חכמים", תי' הראש' בשם הראב"ד "דרחמנא אגמריה למשה מסיני שכן עתידין חכמים לתקן". וצ"ע מה הראש' יפרשו את המקורות האחרים שהביא הגרי"ע על 'הלכה למ"מ' שאין עליה קבלה מפורשת.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 117 אורחים