ארזי ביתר כתב:בשנות השישים התמנה כמשגיח בישיבת כנסת חזקיהו, בתקופה שהרב אליהו לופיאן שימש כמנהלה הרוחני של הישיבה. באלול תש"ל, לאחר פטירת הרב לופיאן, התמנה תחתיו למנהלה הרוחני של הישיבה, והתגורר ביישוב החרדי רכסים, בסמוך לישיבה.
סיפור מדהים וראוי לפרסום, על מורי ורבי המשגיח הרב דב יפה זצוק"ל
לאחר כתיבת הסיפור ופרסומו נודע לי על פטירתו ממש בזמן פרסום הסיפור, יהיו הדברים לעילוי נשמתו!
לפני מעט יותר מעשר שנים הזמין אותי מורי ורבי המשגיח הרב דב יפה זצוק"ל לסעוד אתו את סעודת הפורים.
כטוב לב המלך ביין וכטוב לבי גם אני,
פנה אלי המשגיח ואמר לי 'כן, חיימאריה האם יש משהו שהיית רוצה לשאול?'
ואני כילד חצוף מאז ומעולם וכתלמיד אוהב ומעריץ לרבו עניתי, כן.
יש ברשותי סיפור, שהייתי רוצה לספרו בפני הרב ובפני הרבנית והייתי רוצה לקבל אישור או הכחשה לסיפור.
*****
והתחלתי לספר,
לפני כמה עשורים, כמה שנים לאחר נישואיו של המשגיח ורעייתו, התגלה ביניהם ויכוח. שנאלצו להגיע בשל כך לדין תורה בפני הדוד של הרבנית, הגאון רבי אהרון כהן זצ"ל. ששימש לה כאב חורג ושימש גם כרבו של המשגיח בבחרותו בישיבת חברון.
וכה הרצו הם טענותיהם,
כל לילה כשהתינוקות בוכים יש לנו ויכוח מי יקום בלילה לתינוקות.
המשגיח ר' דוב זצוק"ל טען,
שהוא רוצה לקום ולטפל בהם. טענתו בפיו, אני כל היום לא בבית, את עם הילדים כל היום, אז בערב כשאני חוזר ראוי שאני אטפל בהם ואת תוכלי לנוח ככה זה שותפות מלאה!
הרבנית רבקה תחי' לעומת זאת טענה,
שהוא כל היום יושב ולומד בישיבה ועסקו עם בחורים ובתורה והיא רוצה שיהיה לו כח ביום להמשיך בעבודת הקודש ולא מסכימה שהוא יקום.
וככה כל לילה הם לא מגיעים לעמק השווה אלא שניהם קמים.
רבי אהרון כהן זצ"ל שומע את הטענות, חושב מעט ופוסק את פסיקתו.
מהיום, אתם עושים תורנות, לילה אחד את קמה לילה אחד המשגיח יקום. פשרה.
******
הכול היה טוב ויפה, בלילה שהיה תורה של הרבנית,
התינוקות בכו והיא קמה והמשגיח המשיך לישון, כמו בהסכם.
בלילה לאחר מכן כשהגיע תורו של המשגיח פתאום בשעון הוא רואה שכבר בוקר,
אוי ואבוי, הוא לא עומד בהסכם!
המשגיח ניגש אל הרבנית לברר למה לא העירה אותו כשהתינוקות בכו.
הרבנית מכחישה שהיא קמה, אף אחד מהם לא קם. פשוט התינוקות לא בכו באותו לילה!
אבל זה לא נגמר,
מאז במשך שנים עד שגדלו הילדים,
בתור שלה הילדים בכו והיא הייתה קמה.
בלילה שלו מעולם לא בכו הילדים!
מעולם הוא לא נדרש לטפל בהם בלילה!
******
סיימתי את הסיפור,
שאלתי את הרב והרבנית האם הסיפור נכון?!
עונה לי המשגיח,
זה לא שהם לא בכו בלילה הם פשוט לא קמו.
ככה בענוותנותו מנסה לגמד את האירוע.
הרבנית לעומת זו קמה ממקומה,
מזדעקת, ואומרת,
זה היה! בדיוק ככה זה היה!
במשך שנים בלילות שלו היתה דממה בבית!
ובלילות שלי עולם כמנהגו נוהג!
תבינו איך בשמיים מחשיבים את התורה של בעלי!
יהיו הדברים לעילוי נשמתו של מורי ורבי הרב דב יפה זצוק"ל!
תוכן כתב:סיפור פלאי, מי יודע אם הוא אמיתי.
מלאעולם כתב: אני מכיר את בעל המעשה. הוא אדם נאמן.
ארזי ביתר כתב:
בנו הרב מרדכי יפה משמש כראש בית המדרש "פרידמן" בישיבת מיר.
דעת_האברך כתב:יש לציין את העובדה המופלאה שבעת ההספדים בישיבת קול יעקב החלו לפתע גשמים, בדיוק ברגע שההספד הראשון התחיל. וכך כשהתחיל ההספד השני והשלישי גם כן התחזק הגשם. כל זאת כשבשאר ירושלים מסביב לא ירד כל גשם (אולי קצת טיפות) ובכלל לא היה אמור להיות גשם ביום זה.
גם משמים מבכים את האבדה! והרי זה כסיפורים שהיו על כמה גדולים שנפטרו שנתקשרו השמים בעבים וירד גשם בעת לווייתם. ויהי לפלא.
ארזי ביתר כתב:הרב יונתן אבר בישיבת היכל יצחק
גיזונטע קאפ כתב:בודאי שר' דב בגדלותו באמת רצה מכל הלב לקום בעצמו, ולא אשתו, וזה לא היה משחק.
אבל אני תמיד שואל את עצמי בסיפורים כגון אלו, מה היה עושה אדם כמו ר' דב יפה, אם הוא היה מצוייד באשה שהייתה דורשת ממנו לקום כל לילה?.
בהיכרותי עם ר' דוב זצ"ל בעצמו עם סבלנות הברזל שלו, והשליטה העצמית המוחלטת שלו, הוא היה צולח את הניסיון הזה.
אבל האם שייך לנהל חיי ויתורים כאלו, כשזה לא הדדי?
אני מתכווין לא באנשים בדרגתו של ר' דב.
דעת_האברך כתב:יש לציין את העובדה המופלאה שבעת ההספדים בישיבת קול יעקב החלו לפתע גשמים, בדיוק ברגע שההספד הראשון התחיל. וכך כשהתחיל ההספד השני והשלישי גם כן התחזק הגשם. כל זאת כשבשאר ירושלים מסביב לא ירד כל גשם (אולי קצת טיפות) ובכלל לא היה אמור להיות גשם ביום זה.
גם משמים מבכים את האבדה! והרי זה כסיפורים שהיו על כמה גדולים שנפטרו שנתקשרו השמים בעבים וירד גשם בעת לווייתם. ויהי לפלא.
[/quote]ממרומי היער כתב:יתכן לומר דכשאדם מתנהג כמו רב דב תמיד בכל דבר לותר ובנעימות אז כמים פנים אל פנים יקבל מהעזר ג"כ התנהגות זו, וא"כ כל הנושא שלכם יהי' רק תיאורטי
ממרומי היער כתב:
יפה כתבת, בעיני יותר גדלות זה להתמודד עם בעיות 'אמיתיות' שטבולות בכעסים, העלבויות, פגיעות אישיות, ולא במריבה עם האשה מי מוותר, זה סוג מריבה נעימה שנח ללכת עם זה לרב [מבלי לזלזל חלילה וחס ברבי דב יפה זצ"ל].
?
שיף כתב:בצעירותו עם הגר"א לופיאן
חבר פורום אוצר החכמה כתב:ערכו ב'המכלול'
לא נוכל דבר אליך - למאן בדבר הזה, לא על ידי תשובת דבר רע ולא על ידי תשובת דבר הגון לפי שניכר שמה' יצא הדבר, לפי דבריך שזימנה לך.
לא נוכל דבר אליך רע או טוב. התינח רע, טוב למה, אלא הטוב לא מאלינו, אלא מה' יצא.
לא הסתירה ולא הבניין תלוי ברצונינו, כי בעל כרחינו רוצים ולא רוצים, כי הק' עשה שהיכולת בידו.
הנה כתוב אצלנו על דרוש הידיעה אלהית, כי לא תכריח לפעולות אדם אם טוב ואם רע כל עוד שהדבר לא יצא מפיו יתברך כי אם מחשבה בלבד כמפורש אצלנו יפה. ובזה יאמרו הלא אמרת שתייחס אלינו לחסד ואמת אם נודה בזווג, אך לא כן הוא, כי אילו היתה ידיעה בלבד לפניו יתברך ולא יצא מפיו היה הדבר נשאר אל בחירתנו, אך הנה מה' יצא הדבר ואחר שיצא מפיו יתברך בת פלוני לפלוני כמו שאמרו ז"ל (בראשית רבה נז ב) על פסוק הנה ילדה מלכה וכו'. שאחר העקידה שהיה אברהם מהרהר לא יפה עשיתי שלא לקחתי אשה ליצחק זה כמה שנים, שאילו עתה היה נעקד לא הניח אחריו בנים, ואמר לו הקדוש ברוך הוא אל תחוש, כי הנה עתה נולדה בת זוגו, כי הנה ילדה מלכה וכו' ובתואל ילד את רבקה. כלל הדברים כי הדבר יצא מפיו יתברך, ולכן אין להם בחירה. וזהו לא נוכל דבר אליך אפילו לומר רע או טוב, זה החיתון מה טיבו, רע או טוב הוא, לדעת אם נודה אם אין, כי בטלה בחירתינו כי לא יבצר מהעשות.
אמר רב משום רבי ראובן בן אצטרובילי מן התורה ומן הנביאים ומן הכתובים מה' אשה לאיש. מן התורה דכתיב ויען לבן ובתואל ויאמרו מה' יצא הדבר וכו'.
בעת שהגעתי לפרק השידוכים, היה לי ספק האם מחויב אני בהשתדלות עצמית לחפש אחר שידוך, או שמא יכול אני להישאר בישיבה, ולהיות בטוח בד' שימציא לי זיווגי בלי השתדלות.
ושאלתי פה קדוש מרן בעל חזון איש זי"ע שהכריע ואמר לי, תמשיך לשבת וללמוד והקב"ה ישלח לך את השידוך בלי השתדלות מיוחדת.
לימים סיפרתי עובדה זו בפני יבלחט"א הגר"ח קניבסקי שליט"א והוא הביע תמיהה על הוראה זו, הנה הלא המצוה לישא אשה היא ככל מצוות התורה, וכי יעלה על הדעת שאם אין בידו תפילין או לולב לא יעשה השתדלות להשיגם, אלא יתלה בטחונו בד' שימציא אותם עבורו? ולכאורה הוא הדין גם במצות פריה ורביה, חובה היא על האדם לעשות השתדלות לחפש זיווגו כדי לקיים את המצוה.
לאחר איזה זמן הצעתי את הדברים בפני הגר"ש אויערבאך שליט"א, והוא ביאר את הדבר, שנראה לחלק בין כל מצוות התורה לענין השידוכים, כי אמנם בכל המצוות מחויבים אנו להשתדל ולטרוח בקיומם, ובודאי שאין מקום לבטוח בד' שיזמין לנו תפילין ולולב בלי השתדלות כי כך היא דרך הקיום שלהם לחפש ולבקש אחריהם על מנת לקיים מצוותם.
ברם שונה הדבר ביחס לשידוכים, שם רואים אנו בעינינו שחלק גדול מן השידוכים נעשים בלי שום השתדלות, ובין אדם שפונה לבקש אצל שדכנים וכיו"ב ובין מי שלא פונה, מתגלגלים בדרכים לא צפויות. והיינו משום שהשידוך הוא דבר שתלוי ועומד רק בדבר ד', ולפיכך ההשתדלות היא לא חלק מקיומה של המצוה, וישים ד' מבטחו בד' אשר ממנו אשה לאיש.
וכך הוא לשון הגר"א (היכלות), 'שווא עסק בני אדם בענין הזיווגים כי הכל מד' הוא', עכ"ל.
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 92 אורחים