מה שנכון נכון כתב:[ויש להעיר קצת מהקדמת החו"ה ודברי החת"ס ע"ז בפרשת בחוקותי].
סגן אלוף כתב:מה שנכון נכון כתב:[ויש להעיר קצת מהקדמת החו"ה ודברי החת"ס ע"ז בפרשת בחוקותי].
אם נתכוונת לדברי החובת הלבבות על החכם שדיבר על שאלה לא מצויה בהלכות גיטין, לא זכיתי להבין מה זה שייך לכאן, הנושא פה איננו אם לימוד תורה הוא דוקא לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא, הדיון כאן אם יש ענין לחדש חידושים שכבר כתובים
והביאו לזה מח ולב דמסייע.סגן אלוף כתב:דהנה משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע, תורה שלימה, אלא שבמהלך הדורות כולם מפני שלא שימשו התלמידים כל צרכן ומפני שלא הכל יכול לבוא בדברים ומפני ריבוי הדעות ומפני עומק המושג וקוצר שכל אנושי נשתכח הרבה, ממילא במקום שבא האדם ומחדש מעצמו דבר שאינו ידוע הרי גדולה מעלתו עד לאין ערוך כאילו נעשה שותף לקב"ה בנתינת התורה, וע"ז אמר מהר"ח מוואלאזין כל תפילותי הייתי נותן בעד דין א' מחודש מן הגמרא, אבל במקום שכבר חידש א' האחרונים הלכה זו וטעם זה אם כן זכה אותו גדול להחזיר עטרה ליושנה, וא"כ מעתה אין לנו אלא לקבל ממנו הלכה זו ולהמשיך להעבירה במסורת הדורות, ומה שטורח זה ומוציאה מסברא דנפשיה הוא טרחה שלא לצורך לכאורה, וצ"ע.
היוצא מזה הוא שידיעת התורה המקסימלית שאפשר להגיע אליה, היא ההבנה (1)הזמנית (2)שלך (3)בהבנות של אחרים.הבנת הנקרא היא דבר גמיש מאוד.
עינינו הרואות, שחכמים האחרונים חלוקים לפעמים בהבנת דברי חכמים האחרונים. וגם כל שניים שלומדים בחברותא חלוקים לפעמים בהבנת הספר שהם לומדים. וגם כל אחד שחוזר על תלמודו לפעמים מבין אחרת מהפעם הקודמת שלמד.
גם כאן בפורום החביב שלנו, בהרבה דיונים אנשים נאלצים לחזור על דברי עצמם שוב ושוב בנוסחים שונים, מפני שזולתם לא הבין את דבריהם או שהם לא הבינו את דברי זולתם...
אוצר החכמה כתב:דברי הגר"ח שמולביץ שהובאו כאן נפלאו ממני. הרי כל עניין ידיעת התורה הוא מה שהאדם עצמו יידע ויבין, ואין לו תועלת בזה שאחר מבין, וידוע לכל שמה שמעיין ומחדש האדם בעצמו מבין יותר מאשר מה שקורא אצל אחרים, ואדרבה אחרי שהבין בעצמו אז מבין יותר כוונת האחרונים.
אוצר החכמה כתב:דברי הגר"ח שמולביץ שהובאו כאן נפלאו ממני. הרי כל עניין ידיעת התורה הוא מה שהאדם עצמו יידע ויבין, ואין לו תועלת בזה שאחר מבין, וידוע לכל שמה שמעיין ומחדש האדם בעצמו מבין יותר מאשר מה שקורא אצל אחרים, ואדרבה אחרי שהבין בעצמו אז מבין יותר כוונת האחרונים.
מה שנכון נכון כתב:ראה כאן בשם ר"ח שמואלביץ כעין לשון שני, אם כי רבו מספור הראיות ללשון ראשון. [הדגש אינו על "למצוא טעם בלמוד", אלא "להדבק בלמוד" באמצעות העיון].
[ויש להעיר קצת מהקדמת החו"ה ודברי החת"ס ע"ז בפרשת בחוקותי].
גאולה בקרוב כתב:ויש להעיר, שגם "חידושי תורה" צריכים להיות כפופים לתורה ולא סברות כרסיות, וכמאמר שסברא צריכה להיות כמעט מפורשת.
ולאחרונה הזדמן לי לראות בכמה קבצים תורניים, כמו ספרי זכרון ודומה, שהיה נראה במאמרי הכותבים בדרך לימוד שיכולים לומר סברא בלי לטרוח למצוא איזה מקור או דימוי לכך.
ואמנם בגדר "פטטיא דאורייתא" ש"טבין" אולי נכנס, ומ"מ אי אפשר שבתורה נלמד את עצמנו ולא ננסה לראות מה התורה וחז"ל אומרים.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 51 אורחים