האחרו' ביארו את דברי המג"א דמיקרי קבוע דהא יום שבת מנכר לכל הוא. וראיתי שהגר"ד לנדוי שליט"א הק' ע"ז מד' הגמ' בתענית די"ז דאמרי' גבי כהן שאינו מכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו ויודע שבתי אבותיו קבועין שם אסור לשתות יין כל השנה, והתם אינו ניכר לכל, וא"כ יש להתיר מטעם רוב.עושה חדשות כתב:שו"ע סי' שדמ "ההולך במדבר ואינו יודע מתי הוא שבת, מונה שבעה ימים מיום שנתן אל לבו שכחתו ומקדש השביעי בקידוש והבדלה. ואם יש לו ממה להתפרנס, אסור לו לעשות מלאכה כלל עד שיכלה מה שיש לו", וכ' המג"א שם "אסור לו לעשות - ואף על גב דרוב ימים הם חול זה מקרי קבוע".
תספר לנו על זה.אבןטובה כתב:ומה שמציין לראבר"ע בערוגת הבושם.. אילו היה מעיין בתוס' ל"ה צריך להביא ממרחק לחמו
אבןטובה כתב:ושם מפורש להיפוך מדבריו
עושה חדשות כתב:כנראה לרבינו ה'חיי אדם' היה פשוט שהדין של המהלך במדבר וכו' נאמר דוקא לגבי שבת ולא לגבי יו"ט ויוהכ"פ. ז"ל בכלל א -
וכן כשמונין מנין הימים, יהיו מונים על שם השבת, דהיינו יום ראשון בשבת, ויום שני בשבת, וכן כולם, כי קדושת השבת היא נמשכת לכל יום, כי הוא המרכז האמצעי שכל ימי השבוע יונקים ממנו. יום א' ב' ג' נקראין אחר השבת, שהם מקבלים קדושה משבת העבר. ויום ד' ה' ו' נקראים קודם שבת, כי הם מושפעים ומקבלים קדושה משבת הבא. ולכן ההולך במדבר או שנשבה בין הנכרים ואינו יודע מתי הוא שבת, מונה ז' ימים מיום שנתן אל לבו ושכחו, ומקדש השביעי בקידוש והבדלה, וכו', והטעם, לפי שקדושת שבת מתפשטת בכל יום. ולכן כל יום שישבות, מכל מקום יש בו מקצת קדושת שבת
כעת כבר אינני זוכר היכן ראיתי את הקו' הנ"ל, אבל באמת צ"ע מה נחשב 'ניכר', דהיינו כמה אנשים צריכים לדעת ע"ז, וראה לדוג' שי' רבינו פרץ הכהן ורבינו אברהם מן ההר בנזיר די"ב. דס"ל דשני עידי קידושין מספיקים כדי להחשיב את המתקדשת לקבוע הניכר כלפי כל העולם, ובתורא"ש בסנהד' ד"פ מבו' דסגי בידיעה של אדם אחד, אמנם שא"ר לא ס"ל הכי, וצ"ע.עושה חדשות כתב:האחרו' ביארו את דברי המג"א דמיקרי קבוע דהא יום שבת מנכר לכל הוא. וראיתי שהגר"ד לנדוי שליט"א הק' ע"ז מד' הגמ' בתענית די"ז דאמרי' גבי כהן שאינו מכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו ויודע שבתי אבותיו קבועין שם אסור לשתות יין כל השנה, והתם אינו ניכר לכל, וא"כ יש להתיר מטעם רוב.עושה חדשות כתב:שו"ע סי' שדמ "ההולך במדבר ואינו יודע מתי הוא שבת, מונה שבעה ימים מיום שנתן אל לבו שכחתו ומקדש השביעי בקידוש והבדלה. ואם יש לו ממה להתפרנס, אסור לו לעשות מלאכה כלל עד שיכלה מה שיש לו", וכ' המג"א שם "אסור לו לעשות - ואף על גב דרוב ימים הם חול זה מקרי קבוע".
שבט הלוי חי"א סי' עדר כתב:הוספה לשו"ת ח"ב סי' מ"א - ביסוד דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי
בגמ' שבת (ס"ט ע"ב) מסקינן דהמהלך במדבר ואינו יודע שבת אימתי עושה לו בכל יום ויום כדי פרנסתו, ולא התירו לו יותר מזה משום ספיקא, ונפסק האי דינא בשו"ע (או"ח סי' שד"מ סעי' א'), ופירש מג"א (ס"ק א') דאע"ג דרוב הימים הם חול, אפילו הכי לא אזלינן בתר רובא, משום דשבת מקרי קבוע.
ומרן החת"ס בחידושיו (שבת שם) הבין דכוונת מג"א דשבת מקרי קבוע היינו מיסוד דכל קבוע כמחצה על מחצה, דשבת קבוע הוא, ואף על גב דכל יומא ויומא פורש מן הקביעות, מ"מ הו"ל כפירש לפנינו שנשאר בו דין קבוע, וכתב עפ"ז דסברא זו סותר דעת הר"ן (חולין ל"ג ע"ב ד"ה ובנמצא) דס"ל שפירש לפנינו אין בו דין קבוע מה"ת, ואינו אסור אלא מדרבנן גזירה שמא יקח בידים ממקום הקביעות.
איברא כבר בארנו בפנים התשובה, דהר"ן לא חידש דבריו כי אם גבי תשע ציבורין של מצה ואחד של חמץ, דכד אתי עכברא ושקיל חד מינייהו לפנינו, עם היות שנולד אז הספק אם חמץ פירש או מצה פירש, מ"מ עדיין לא נפסק דינו, כיון שלא היה נוגע למעשה עד שהכניסו העכבר לבית, והלכך כבר בטל קביעותו מה"ת, אבל בפירש לפנינו באופן שמיד נולד הספק למעשה, מודה הר"ן דהו"ל קבוע דאורייתא, דכבר איקבע איסורא במקום הקביעות, יעויי"ש.
ומלבד זאת דברי החת"ס בהבנת המג"א דשבת מקרי קבוע מיסוד דכל קבוע כמחצה על מחצה, תמוהים, דהרי יום השבת אינו ניכר במקומו דליהוי קבוע, דהא כל יומא ויומא ספיקא הוא.
ופשטות הכוונה בדברי מג"א כמו שפירש הפמ"ג, ע"פ דברי התוס' בזבחים (ע"א ע"א ד"ה אפי' אחת), שהקשה ר"י מר"ת בהא דחזינן בפלוגתא דר' שמעון וחכמים (סנהדרין ע"ט ע"ב) גבי נתערבו נסקלין בנשרפין באיזה מיתה הם נידונין, דלכו"ע אין נותנין להם מיתה חמורה, וקשה, אמאי לא אזלינן בהו בתר רובא, ותירץ לחד שינויא, דמשום רובא לא נעביד דבר שהוא שקר וודאי, ע"כ. וכן הוא בעניננו, דהשבת קבוע וודאית, שדבר ברור הוא שאחד משבעת הימים הוא שבת, והלכך לא שייך בזה ביטול ברוב, ומעתה אינו ענין כלל ליסוד דכל קבוע כמחצה על מחצה.
והנראה לחדש בזה עוד, דדין מיוחד הוא גבי שבת דלא שייך ביה ביטול ברוב, ע"פ היסוד הידוע שכתב הרמב"ן ריש חולין (ב' ע"ב) בהא דאמרו בגמ' הכל שוחטין ואפי' טמא בחולין וכו', ובמוקדשים לא ישחוט שמא יגע בבשר, ואם שחט ואומר ברי לי שלא נגעתי שחיטתו כשרה. וכתב הרמב"ן וז"ל, איכא דקשיא ליה, למה לי ברי לי, כי מספקא ליה נמי שחיטתו כשרה, דמכדי עזרה רשות הרבים היא, וכל ספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ותירץ, דבמוקדשים בכה"ג לאו בספק טומאה דיינינן, דהא בעי שימור, דכתיב (במדבר י"ח ח') 'משמרת' תרומתי, אלא צריך שיהא ברי לו שהן טהורין, ואי לאו אסור להקריבן, עכ"ל.
וכבר חידשו גדולי האחרונים ע"פ דברי הרמב"ן, דה"ה גבי מצת מצוה, דכתיב ביה (שמות י"ב י"ז) ושמרתם את המצות, דבעי שימור וודאי מחמץ, ולא יועיל בזה ביטול ברוב וכיו"ב. ולעניננו אף גבי שבת כתיב (שם ל"א י"ד) ושמרתם את השבת, וא"כ הרי צריך שמירה וודאית, ואם אמנם ששת ימי החול רובא נינהו, מ"מ עדיין אין זה שמירה וודאית, ולפיכך משמר את כל הימים כדי שיהא לו שמירה וודאית, ולא התירו לו אלא כדי פרנסתו משום פיקוח נפש.
איש טלז כתב:בעיקר ענין זה ראוי לציין לתשובת הרדב"ז ח"א סימן עו' כמדומני
תלמוד בבלי מסכת שבת דף סט עמוד ב
אמר רבא: בכל יום ויום עושה לו כדי פרנסתו, [בר מההוא יומא]. וההוא יומא לימות? דעביד מאתמול שתי פרנסות. ודילמא מאתמול שבת הואי!
רש"י מסכת שבת דף סט עמוד ב
ודלמא אתמול שבת הוה - ונמצא מחלל שבת שלא לפקוח נפש.
ביאור הלכה סימן שמד
מצומצמת - לכאורה למה לא הרשוהו שירויח ביום אחד או בשני ימים הרבה יותר מכדי פרנסתו כדי שיוכל לשבות אח"כ ד' וה' ימים ממלאכה שעי"ז קרוב שיקיים מצות שבת כדין תורה משא"כ עתה שהוא עושה בכל יום ויום בודאי יתחלל שבת במלאכה דאורייתא י"ל דעתה כשהוא עושה כדי פרנסתו אין זה מקרי חילול שבת דנוגע לו בכל יום לפקו"נ וע"כ זה עדיף יותר משיעשה יום או יומים יותר מפרנסתו ויחלל שבת בספק ברצונו. ונוכל ללמוד מזה לענין איש הצבא שהוצרך לו מטעם הממשלה הרוממה לעשות איזו מלאכה דאורייתא ויוכל לעשות זה בעש"ק ובודאי מחוייב לעשות כן כדי שלא יצטרך למחר לחלל שבת וכמו שביררנו בשער הציון אך שלא היה לו פנאי בכל היום עד ביה"ש שמוטב לו לעשות המלאכה למחר אף שאז הוא יום שבת בודאי שאז הוא מוכרח לזה ואין עליו איסור משא"כ עתה הוא מחלל שבת ברצונו בספק ויש לדחות דבעניננו הוא שני ימים משא"כ הכא דהוא יום אחד מה נ"מ בין תחלת המעל"ע של שבת לאמצע המעל"ע מוטב יותר שיקדים דאפשר שינצל עי"ז מחילול שבת וצ"ע:
.הוא דבר תמוה מאד לכאורה
אוצר החכמה כתב:למה.הוא דבר תמוה מאד לכאורה
אין כאן באמת פיקוח נפש עתידי הפיקוח נפש ינבע מזה שנמנע מחר מלעשות מלאכה בגלל חשש שמא הוא שבת.
אוצר החכמה כתב:אני יודע שאתה יכול להשיב שכיוון שבשני הימים הוא ספק אם כך מאי נפ"מ אם עושה היום או מחר ולכן אינו דומה ליום ראשון אבל זה כבר סברא שאפשר לטעון אותה ולא סברא פשוטה ואפשר גם להבין הפוך כמ"ש ועל זה חזינן מהגמרא שאינו סברא נכונה.
טורי אבן ר"ה כא. כתב:ובע"כ הא דאזלינן לקולא וא"צ לעשות שני ימים מספק שמא עיברו לאלול הוא מה"ט דאזלינן בתר רוב שנים דאין אלול מעובר וכמ"ש שם, מש"ה אין עד אחד נאמן להעיד נגד הרוב ולומר שעיברוה
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 153 אורחים