מעיין כתב:משיכה הי' קנין רגיל אצלו
וכבר דשו בה
אליהוא כתב:גם בעיקר דבריו על פענוח ר"ת, אינני מסכים עמו כלל ועיקר, והרגיל בספרים מוצא פעמים רבות ר"ת מוזרים ולא מוכרים, לבד מה שיש ר"ת נפוצים באיזור מסויים או בסוגי' מסויימת והבחור הזעצער שאינו בקי בענין פתח באופן אחר.
[לדוגמא בעלמא הר"ת 'תכ"ד' יכול להתפרש כ'תכלת דומה' ויכול להתפרש כ'תוך כדי דיבור' ותלוי באיזה סוגיה עוסקים].
מעיין כתב:משיכה הי' קנין רגיל אצלו
וכבר דשו בה
אתנחתא כתב:הכוונה לזה (סליחה שהלינק לא צלח, וכעת אקווה שיצליח)
http://www.otzar.org/wotzar/Book.aspx?147018&BOOKS
דראל כתב:הוא בעיקר תוקף את הבן המשתמש בביטוי 'אבא מרי' וכן 'חס ליה לזרעא דאבא' (בהקדמה).
תוך כדי דיבור כתב:לא בנובהרדוק אלא בפינסק.
חד וחלק כתב:ומה לגבי חידושו הנורא במכת חושך, שלא היה חושך בכל הארץ אלא כיסוי בעיני המצרים...
ושכח דברי חז"ל שהמצרים לא יכלו להניע גופם בחושך.
ומקורו מדברי חזל שהחושך היה בעבי דינר אינו מקור, כי יש לפרשו כפשוטו שהחושך היה נוקשה כמתכת, וכמו דאמרי' בלילה עבה והכוונה לרמת הסמיכות.
חד וחלק כתב:ומה לגבי חידושו הנורא במכת חושך, שלא היה חושך בכל הארץ אלא כיסוי בעיני המצרים...
ושכח המפורש בתורה [ותודה לדראל להלן] שהמצרים לא יכלו להניע גופם בחושך.
ומקורו מדברי חזל שהחושך היה בעבי דינר אינו מקור, כי יש לפרשו כפשוטו שהחושך היה נוקשה כמתכת, וכמו דאמרי' בלילה עבה והכוונה לרמת הסמיכות.
דראל כתב:האם שמעת שכך עשה האמרי אמת גם ל'כתב והקבלה' (שם מובא חידוש זה בשם רנ"ו)?!
אני סקפטי לגבי הסיפור הנ"ל, ותוהה מדוע כשיוצאים נגד פירוש זה, מזכירים תמיד את התו"ת.
איש_ספר כתב:חומש תורה תמימה היה נפוץ מאד הרבה יותר מהכתב והקבלה.
נוטר הכרמים כתב: הנה דוגמא מהפרשה האחרונה, עה"פ לא תוסיפון לראותם עוד עד עולם, ראה ב'תוספת ברכה' שהביא מעשה שלם שהיו מסובין אצל הנצי"ב, ודנו באחד שנדר שלא לראות את חבירו, אם יכול להכירו אחר מיתתו. ולהשתאות כל הנוכחים עמד המחבר והראה את דברי המקרא הזה, שאף שאמר להם משה לא תוסיפון לראותם, כתיב וירא ישראל את מצרים מת וגו', הא ראיה דאין זה נחשב לראיה.
הוצאת דין זה נמצא להדיא ברביד הזהב על אתר, ספר שמרבה לצטטו בתורה תמימה שלו.
אליהוא כתב:פרה אדומה במרה?
תורה תמימה הערות שמות פרק טו הערה לו
ועיין בפירש"י בפסוק זה כתב שנצטוו במרה על דינין ושבת ופרה אדומה, ונלאו המפרשים למצוא מקור לדבריו, ולדעתי נראה ברור שט"ס קל נפל בדבריו שהיה כתוב שבת ודינין וכ"א [ר"ת וכבוד אב] וכמו בגמרא ומכילתא, ובטעות נשתרבב הכ' לפ', ואיזה מעתיק הוסיף טעות על טעות ופירש מפורש הר"ת ופרה אדומה, ולפלא הוא כי גם רמב"ן בנמוקיו כאן הביא בשם רש"י ככתוב לפנינו. - ודע דמה שאנו נוהגים בתפלת יו"ט שחל בשבת ובקידוש להוסיף מלות באהבה וברצון הוא מפני שכל המצות ובכללם המועדים נתנו בסיני ובכפיית ההר כנודע [ע"ל בפ' יתרו בפסוק ויתיצבו בתחתית ההר] אבל מצות שבת נתנה במרה באהבה וברצון, בלא אונס, ולכן מוסיפים בזכרון שבת באהבה וברצון:
אך מה נעשה, שלקמן כתב רש"י [שמות פרק כד ג] "ואת כל המשפטים - שבע מצות שנצטוו בני נח. ושבת וכבוד אב ואם ופרה אדומה ודינין שניתנו להם במרה".
הגהמ כתב:נוטר הכרמים כתב: הנה דוגמא מהפרשה האחרונה, עה"פ לא תוסיפון לראותם עוד עד עולם, ראה ב'תוספת ברכה' שהביא מעשה שלם שהיו מסובין אצל הנצי"ב, ודנו באחד שנדר שלא לראות את חבירו, אם יכול להכירו אחר מיתתו. ולהשתאות כל הנוכחים עמד המחבר והראה את דברי המקרא הזה, שאף שאמר להם משה לא תוסיפון לראותם, כתיב וירא ישראל את מצרים מת וגו', הא ראיה דאין זה נחשב לראיה.
הוצאת דין זה נמצא להדיא ברביד הזהב על אתר, ספר שמרבה לצטטו בתורה תמימה שלו.
עובדא דנן הובאה גם במקור ברוך (ח"ד עמ' 1993). מוזר מאד שמספרו מתחילה מגוף שלישי ועי"ז הוא מרבה לספר על בחור האלמוני שבחים רבים ורק בסוף המעשה מגלה לנו הסוד שמדובר בלא עוד מהמספר עצמו!
מה שאכן קשה מכל הסיפור הוא שאפילו אם נניח שכוון מדעתו לדברי ה'רביד הזהב' (כמו בכל המקומות הרבות שמביא דבריו בלי להזכירו) מה נעשה ומעשה זו כצורתו סופר גם על הנודע ביהודה ב'שרי המאה' (ח"א עמ' 187) ועל אף שאינו מקור מוסמך הרבה יותר מהראשון אבל כבר יש לחשוש שזה הסיפור כבר התגלגלה מפה לאוזן רק בשינוי שם ה'גבור' בלבד. אבל גם יתכן שהוא לקחו בעצמו ממקור ברוך. האם ידוע ממקור אחר באיזה צורה שהוא?
זקן ששכח כתב:מעיין כתב:משיכה הי' קנין רגיל אצלו
וכבר דשו בה
זה מילא. אבל כבר הערתי פעם באחד האשכולות אודות חידושיו המפליגים, וכגון מה שטוען שהיו מסיימים הברכה 'מקדש ישראל ויום חג הפסח' או 'וחג הסוכות' וכדומה, אלא שהמדפיס באהבת הקיצור אמר 'מקדש ישראל והזמנים'...
ואנן מה נענה בתר הני חידושי?!
אתנחתא כתב:הכוונה לזה (סליחה שהלינק לא צלח, וכעת אקווה שיצליח)
http://www.otzar.org/wotzar/Book.aspx?147018&BOOKS
לייטנר כתב:[הגהמ כתב:נוטר הכרמים כתב: הנה דוגמא מהפרשה האחרונה, עה"פ לא תוסיפון לראותם עוד עד עולם, ראה ב'תוספת ברכה' שהביא מעשה שלם שהיו מסובין אצל הנצי"ב, ודנו באחד שנדר שלא לראות את חבירו, אם יכול להכירו אחר מיתתו. ולהשתאות כל הנוכחים עמד המחבר והראה את דברי המקרא הזה, שאף שאמר להם משה לא תוסיפון לראותם, כתיב וירא ישראל את מצרים מת וגו', הא ראיה דאין זה נחשב לראיה.
הוצאת דין זה נמצא להדיא ברביד הזהב על אתר, ספר שמרבה לצטטו בתורה תמימה שלו.
עובדא דנן הובאה גם במקור ברוך (ח"ד עמ' 1993). מוזר מאד שמספרו מתחילה מגוף שלישי ועי"ז הוא מרבה לספר על בחור האלמוני שבחים רבים ורק בסוף המעשה מגלה לנו הסוד שמדובר בלא עוד מהמספר עצמו!
מה שאכן קשה מכל הסיפור הוא שאפילו אם נניח שכוון מדעתו לדברי ה'רביד הזהב' (כמו בכל המקומות הרבות שמביא דבריו בלי להזכירו) מה נעשה ומעשה זו כצורתו סופר גם על הנודע ביהודה ב'שרי המאה' (ח"א עמ' 187) ועל אף שאינו מקור מוסמך הרבה יותר מהראשון אבל כבר יש לחשוש שזה הסיפור כבר התגלגלה מפה לאוזן רק בשינוי שם ה'גבור' בלבד. אבל גם יתכן שהוא לקחו בעצמו ממקור ברוך. האם ידוע ממקור אחר באיזה צורה שהוא?
כבר כתב על כך פרופ' שפיגל:
http://www.biu.ac.il/JH/Parasha/bo/shp.html
ארי שבחבורה כתב:[לאמיתו של דבר לא היה על פרופ' שפיגל להרחיק עד פירושיו של הנצי"ב לעיל שכן קושיא קשה אף יותר בוקעת ועולה מתוך פירושו של הנצי"ב לדברי הכתוב הנ"ל (ב'הוספות מכתי"ק') אשר ממנו עולה בבירור שדעת הנצי"ב היא כי בני ישראל ראו את המצרים קודם מיתתם, וז"ל: "מת על שפת הים" - אין הפירוש שראו שמתו כבר, דא"כ כל הכתוב למותר ומאי נ"מ אם ראו או לא ראו - ברור שאחר שנטבעו מתו? אבל משמעות "מת" - שהולכים למיתה אבל היו עוד מפרפרים בחיים, וזה גרם שראו "היד הגדולה" במיתות משונות כמבואר במקרא הסמוך, וכך מבואר במכילתא: "מת" - מיתות משונות חמורות זו מזו, עכ"ל, ויותר יש לתמוה לפי זה מדוע לא העיר לו הנצי"ב שלפי דעתו בפירוש הכתוב הנ"ל - וכן מוכח מן המכילתא וכנ"ל - הוכחתו איננה הוכחה כלל?
ד"ז תימה שיהא בשר קודש היוצא חוץ לעזרה מושלך לכלבים, הלא דינו בשריפה. ומפי הגר"ח קנייבסקי שליט"א שמענו דאפשר שהחליפו השמועה, וכוונת הגר"א היתה להא דתנן בחולין סח,א גבי בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירו דמותר באכילה, ובגמ' שם איתא: אמר רב יהודה אמר רב, ואבר עצמו אסור, מאי טעמא דאמר קרא ובשר בשדה טריפה לא תאכלו, כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר, דע"ז אמרו אותו אתה משליך. אלא שלפי"ז הסיום 'שהוא היפוכו ממש' אינו עולה יפה. ושמא הכוונה ללמד על הצד השוה של הדרשות, דהיינו הבשר היוצא חוץ למחיצתו, דחולין בעזרה אף הוא בשר שאינו במקומו, ועדיין הדבר צריך תלמוד.
שייכות עיקר לימוד זה לכאן הוא ע"פ מה דדדרשינן למעלה דהלשון 'ובשר בשדה טריפה' בא להורות איסור בשר קדשים שיצאו חוץ למחיצתן, וע"ז כתיב לכלב תשליכון אותו, מבואר דבשר קדשים שיצא לחוץ מותרת בהנאה, לכך ממעטינן כאן דדוקא בשר קדשים שיצאו לחוץ מותרת בהנאה, אבל להיפך בשר חולין שנכנסו לקודש אסורה גם בהנאה, והיינו חולין שנשחטו בעזרה. וטעם הדבר נראה דאזלינן בתר שעת מעשה, כלומר במה שנתפסה לבסוף, ולכן בשר קדשים שיצא לרשות הדיוט נתחללה קדושתה ונעשית חולין, אבל בשר חולין שנכנסה לקודש נתפסה בקודש ודינה כקודש.
חזור אל “מטפחת ספרים ועיטור סופרים”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 58 אורחים