עינא דשפיר חזי כתב:אדם שנתחייב בבית הדין לשלם ממון והוא יודע במאה אחוז שכל דברי הבית דין נסובים על עדים שקרנים, ומעולם לא היה חייב, ואם צריך לצורך העניין הוא גם תלמיד חכם שיודע בעצמו להורות, ויודע כי אין שום סיבה לחייבו. אם יש לו אפשרות לברוח ולהתחמק מהתשלום האם מותר לו לעשות זאת או שמא הואיל ויש פסק בי"ד שהוא חייב - הוא חייב.
הורודנאי כתב:זכורני ששמעתי בשם החזו"א שעדים נאמנותם לברר ספק ומי שאין לו ספק אין לו דין לסמוך על העדים, וע"כ אומר החזו"א שאם עדים מעדים על אדם שחייב במצווה מסוימת והוא ברור לו שפטור, הדין הוא שאע"פ שב"ד כופים אותו הוא מותר לו להתחמק. וא"כ גם לעניינו בממון אם יכול מותר לו לברוח.
אה"נ. הגע עצמך, אם תיכף נודע לכולם הטעות, ודאי יזהרו על מה שנבלע בכלים וכו', והוא נודע לו כבר כעת, כאשר אצלו זה בגדר 'בא הרוג ברגליו'.קראקובער כתב:בשנים שאמרו אכלת חלב והוא יודע שהם טועים אליבא דר' מאיר שמחוייב להביא (גם לרבנן פטור רק דאי בעי אומר מזיד הייתי) הגם שהוא יודע שזה חולין בעזרה האם הכלים שאכלו בהם הכהנים אסור לו להשתמש בהם כיון שנבלעו באיסור? אסור לו להושיט לכהן אחר מהבשר הזה מדין לפני עור?
מסקרן מאד. איך אפשר להשיג?שום בעל בכי כתב:ובענין דיני ממונות, הרב פרבשטיין (מחברון) כתב ע"ז באחד הקבצים של טור שירת דבורה. אבל אינם באוצר.
עינא דשפיר חזי כתב:אדם שנתחייב בבית הדין לשלם ממון והוא יודע במאה אחוז שכל דברי הבית דין נסובים על עדים שקרנים, ומעולם לא היה חייב, ואם צריך לצורך העניין הוא גם תלמיד חכם שיודע בעצמו להורות, ויודע כי אין שום סיבה לחייבו. אם יש לו אפשרות לברוח ולהתחמק מהתשלום האם מותר לו לעשות זאת או שמא הואיל ויש פסק בי"ד שהוא חייב - הוא חייב.
אין לי מושג, אולי יש למישהו מהחברים.עושה חדשות כתב:מסקרן מאד. איך אפשר להשיג?שום בעל בכי כתב:ובענין דיני ממונות, הרב פרבשטיין (מחברון) כתב ע"ז באחד הקבצים של טור שירת דבורה. אבל אינם באוצר.
עושה חדשות כתב:בדיני נפשות פשיטא ופשיטא שאין לך דבר העומד בפני פקו"נ, וכלפי היודע שאינו מחוייב מיתה אין כאן שום פסק ב"ד והכל בטל ומבוטל, והרי הוא זכאי וחייב לעשות כל טצדקי להציל את הנפש, ובכלל זה עדות שקר וטענת שקר וכו', פרט להריגת שליח ב"ד, שהרי אינו רודף אלא עושה ברשות. (והריגת העדים, לכאו' במזידין יש להם דין רודף, ואם הם סבורים שאומרים אמת, אז גם הם בכלל 'ברשות'. ואומר מותר אף אם הוי כשוגג, הכא ודאי חשיב רודף). וכבר כתבתי קצת באשכול זה.
עושה חדשות כתב:מסקרן מאד. איך אפשר להשיג?שום בעל בכי כתב:ובענין דיני ממונות, הרב פרבשטיין (מחברון) כתב ע"ז באחד הקבצים של טור שירת דבורה. אבל אינם באוצר.
יתכן לחלק גם בין טעות בשיקול הדעת לטעות בדבר משנה.עושה חדשות כתב:כמובן הכל איירי בדברים שהם טעות ברורה במציאות, ולא בויכוחים של שיקול הדעת ופסיקת ההלכה.
עינא דשפיר חזי כתב:אדם שנתחייב בבית הדין לשלם ממון והוא יודע במאה אחוז שכל דברי הבית דין נסובים על עדים שקרנים, ומעולם לא היה חייב, ואם צריך לצורך העניין הוא גם תלמיד חכם שיודע בעצמו להורות, ויודע כי אין שום סיבה לחייבו. אם יש לו אפשרות לברוח ולהתחמק מהתשלום האם מותר לו לעשות זאת או שמא הואיל ויש פסק בי"ד שהוא חייב - הוא חייב.
ראיתי שהגר"י זילברשטיין מביא בשם חמיו הגריש"א זצ"ל, שאף להסוברים שאם יש עדים האוסרים דבר, מותר למי שיודע שהאמת אינה כדבריהם לעשות על פי ידיעתו, מ"מ בסוטה הנאסרת על בעלה מחמת הספק, ועשה הכתוב ספק כוודאי, אין לה לאכול בתרומה אפילו כשיודעת שלא זינתה.שילה צבי כתב:יש נידון דומה ברבי זכריה בן הקצב באישה שנתארמלה, שכמדומני שם אמרו בישיבה בשם אחרו' (אולי הגריש"א? מישהו יכול לבדוק אם נמצא בהערות?) שלו עצמו ודאי שמותר לבוא עליה [ולכאורה כל הצד לחלוק הוא שיש כעין גזרת חכמים מיוחדת בשבויה גם לעניין זה].
מי שדנוהו והוא יודע בעצמו שהעידוהו בשקר, אי רשאי לתפוס או לברוח
בספר שו"ת מנחת אלעזר (ח"א סוס"י יח) מסתפק אי רשאי בדיני שמים לתפוס ממון שהב"ד פסקו כדין ששייך להשני, והוא יודע בעצמו שפסקו על פי עדות שקר. וכן מסתפק גם בדיני נפשות שנגמר דינו ע"פ עדים למות, ויש מצות עשה לב"ד להמיתו, אי רשאי הוא לברוח ולהציל עצמו, כי זה ביטול מצות עשה.
ולי נראה פשוט דרשאי להציל עצמו וממונו במקום שברור לו שהוא עושה כדין.
וראיה על זה ממה דגרסינן בכריתות (דף י"ב ע"א) דאם אמרו לו שנים נטמאת והוא אומר לא נטמאתי, וקאמר שם ר' יהודא דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה עדים וחכמים פליגי שם עליה, וגרסינן (שם ע"ב) בגמרא אמר רב נחמן הלכה כר' יהודה, אמר רב יוסף לא אמרה אלא בינו לבין עצמו ולעצמו, ועיין שם ברש"י שפירש לא אמר ר' יהודה שהוא נאמן וטהור אלא לאכול טהרות בינו לבין עצמו אבל לפני אחרים לא יאכל דילמא אתי לזלזולי בטהרות. לעצמו, נאמן לאכול טהרות שהוא נוגע דאדם נאמן על עצמו אבל לאחרים לא יאכילם עכ"ל רש"י. הרי דאף אם נפסוק כר' יהודה (והוא שיטת הראב"ד שפסק כר' יהודה, וכ"ש להרמב"ם דפסק בהלכותיו כהחכמים תו לא צריכין לכל זה) דנאמן לאכול הטהרות שהוא נוגע בהן כיון דהוא יודע בינו לבין עצמו האמת שהוא טהור, הרי לא הותר לו אלא לעצמו, ולא להאכיל טהרותיו לאחרים. ומשמע בפשיטות דאפילו האחרים לא ידעו שום מעשה מענין העדאת העדים עליו שהוא טמא, אפ"ה אסור להאכיל טהרותיו לאחרים, אף דיודע בעצמו שהוא טהור, כיון דהוא יודע שדבריו אינם מקובלים לפני הבית דין לאמת, דלהכי קאמר ר' יהודה אדם נאמן על עצמו יותר וכו' על עצמו ולא לאחרים.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 194 אורחים