חיים ושלו' כתב:סיפור נפלא ראיתי עליו, שבשנות בחרותו נהג לפלפל הרבה, והוציא לאור קונטרס עם השם "ר' שמעון לשיטתו", לקשר כל המאמרים של ר' שמעון בש"ס לשיטתו בדרך פלפול.
אז הלך להיבחן אצל הגאון מהר"ש ענגיל זלה"ה גאב"ד ראדומישלא, והוא תמך בשיטה זו ועודד אותו ע"כ, ומדי דברו איתו, פגש אותו הגאון מהרש"ג זלה"ה, והוא התחיל להוכיח את הבחור הצעיר על דרך הלימוד הזו, באמרו שבדרך זו שום דבר לא יגדל ממנו.
הגאון המנח"י אמר שהוא קיבל על עצמו את דברי המהרש"ג, ואכן בכל ספריו אין אנו רואים שום דברי פלפול, והוא נפלא שהכיר את הדרך הזו, ואף פעם לא השתמש בו, אלא תמיד חתר לדעת את האמת, וכנראה שזה אחד הסיבות שספריו כ"כ נתקבלו בעם ישראל.
עוד שמעתי, שאף פעם לא פסק שאלה, ולא ציטט מראה מקום מזכרונו, אף שהיה לו זכרון טוב, והיה גאון עצום, אלא תמיד עיין בפנים במראה מקום.
חיים ושלו' כתב:סיפור נפלא ראיתי עליו.
עתניאל בן קנז כתב:חיים ושלו' כתב:סיפור נפלא ראיתי עליו, שבשנות בחרותו נהג לפלפל הרבה, והוציא לאור קונטרס עם השם "ר' שמעון לשיטתו", לקשר כל המאמרים של ר' שמעון בש"ס לשיטתו בדרך פלפול.
אז הלך להיבחן אצל הגאון מהר"ש ענגיל זלה"ה גאב"ד ראדומישלא, והוא תמך בשיטה זו ועודד אותו ע"כ, ומדי דברו איתו, פגש אותו הגאון מהרש"ג זלה"ה, והוא התחיל להוכיח את הבחור הצעיר על דרך הלימוד הזו, באמרו שבדרך זו שום דבר לא יגדל ממנו.
הגאון המנח"י אמר שהוא קיבל על עצמו את דברי המהרש"ג, ואכן בכל ספריו אין אנו רואים שום דברי פלפול, והוא נפלא שהכיר את הדרך הזו, ואף פעם לא השתמש בו, אלא תמיד חתר לדעת את האמת, וכנראה שזה אחד הסיבות שספריו כ"כ נתקבלו בעם ישראל.
עוד שמעתי, שאף פעם לא פסק שאלה, ולא ציטט מראה מקום מזכרונו, אף שהיה לו זכרון טוב, והיה גאון עצום, אלא תמיד עיין בפנים במראה מקום.
ובזכרוני, בהמשך לסיפור הנ"ל. שכאשר שב למהר"ש ענגיל, וסיפר לו אודות תוכחתו של המהרש"ג, השיב לו מהר"ש ענגיל שבל יחוש לדברי המהרש"ג, שכן 'רבי שמעון (גרינפעלד) לשיטתו', שהוא מבני הונגריה שאין רגילים בדרך הפלפול...
עתניאל בן קנז כתב:חיים ושלו' כתב:סיפור נפלא ראיתי עליו, שבשנות בחרותו נהג לפלפל הרבה, והוציא לאור קונטרס עם השם "ר' שמעון לשיטתו", לקשר כל המאמרים של ר' שמעון בש"ס לשיטתו בדרך פלפול.
אז הלך להיבחן אצל הגאון מהר"ש ענגיל זלה"ה גאב"ד ראדומישלא, והוא תמך בשיטה זו ועודד אותו ע"כ, ומדי דברו איתו, פגש אותו הגאון מהרש"ג זלה"ה, והוא התחיל להוכיח את הבחור הצעיר על דרך הלימוד הזו, באמרו שבדרך זו שום דבר לא יגדל ממנו.
הגאון המנח"י אמר שהוא קיבל על עצמו את דברי המהרש"ג, ואכן בכל ספריו אין אנו רואים שום דברי פלפול, והוא נפלא שהכיר את הדרך הזו, ואף פעם לא השתמש בו, אלא תמיד חתר לדעת את האמת, וכנראה שזה אחד הסיבות שספריו כ"כ נתקבלו בעם ישראל.
עוד שמעתי, שאף פעם לא פסק שאלה, ולא ציטט מראה מקום מזכרונו, אף שהיה לו זכרון טוב, והיה גאון עצום, אלא תמיד עיין בפנים במראה מקום.
ובזכרוני, בהמשך לסיפור הנ"ל. שכאשר שב למהר"ש ענגיל, וסיפר לו אודות תוכחתו של המהרש"ג, השיב לו מהר"ש ענגיל שבל יחוש לדברי המהרש"ג, שכן 'רבי שמעון (גרינפעלד) לשיטתו', שהוא מבני הונגריה שאין רגילים בדרך הפלפול...
איש_ספר כתב:עתניאל בן קנז כתב:חיים ושלו' כתב:סיפור נפלא ראיתי עליו, שבשנות בחרותו נהג לפלפל הרבה, והוציא לאור קונטרס עם השם "ר' שמעון לשיטתו", לקשר כל המאמרים של ר' שמעון בש"ס לשיטתו בדרך פלפול.
אז הלך להיבחן אצל הגאון מהר"ש ענגיל זלה"ה גאב"ד ראדומישלא, והוא תמך בשיטה זו ועודד אותו ע"כ, ומדי דברו איתו, פגש אותו הגאון מהרש"ג זלה"ה, והוא התחיל להוכיח את הבחור הצעיר על דרך הלימוד הזו, באמרו שבדרך זו שום דבר לא יגדל ממנו.
הגאון המנח"י אמר שהוא קיבל על עצמו את דברי המהרש"ג, ואכן בכל ספריו אין אנו רואים שום דברי פלפול, והוא נפלא שהכיר את הדרך הזו, ואף פעם לא השתמש בו, אלא תמיד חתר לדעת את האמת, וכנראה שזה אחד הסיבות שספריו כ"כ נתקבלו בעם ישראל.
עוד שמעתי, שאף פעם לא פסק שאלה, ולא ציטט מראה מקום מזכרונו, אף שהיה לו זכרון טוב, והיה גאון עצום, אלא תמיד עיין בפנים במראה מקום.
ובזכרוני, בהמשך לסיפור הנ"ל. שכאשר שב למהר"ש ענגיל, וסיפר לו אודות תוכחתו של המהרש"ג, השיב לו מהר"ש ענגיל שבל יחוש לדברי המהרש"ג, שכן 'רבי שמעון (גרינפעלד) לשיטתו', שהוא מבני הונגריה שאין רגילים בדרך הפלפול...
כמדומה שהמורים סומכים יותר על מהרש"ג מאשר על מהר"ש ענגיל....
מכון חכמי ספרד כתב:https://www.hidabroot.org/video/127980
כתבת וידאו אודותיו.
מתפעל כתב:ראיתי סיפור יפה אודותיו, איך הציל עשוק מעושקו בפקחותו, כעת איני זוכר היכן ראיתי,
אחד הוציא שטר חוב על סך חמשת אלפים דולר שלווה ממנו פלוני, והפלוני הנ"ל יהודי נאמן וטוען, אכן זו חתימתי, בלי ספק, אבל מעולם לא הלווה לי אותו תובע אגורה ואיני מבין איך יש לו את השטר הנ"ל. הדיינים הרגישו שיש כאן דין מרומה אבל מה לעשות, הרי יש שטר עם חתימת ידו.
הלכו לגאב"ד הגרי"י ווייס והוא בפקחותו שאל את הנתבע, האם היה לך איזה ענייני מסחר כלשהם עם התובע? ענה שלא היה לו שום עסקים איתו.
אולי, הוסיף הגאון לשואלו, היה לך איזה קשר אחר איתו? העמיק הנתבע לחשוב ונזכר שפעם השאיל לו ספר פלוני, והלה החזיר לו. שלח אותו הגאון להביא את הספר, ואז התברר שהעמוד הראשון היה קרוע, ושם חתם הנתבע שמו שהספר שלו. השואל חתך את העמוד ומעל החתימה סגנן את ההלוואה המפוברקת.
התובע הרשע הנ"ל, פניו התכרכמו מבושה כשנתפס בתעלול שלו והודה במעשה וביקש סליחה.
הא לחמא עניא כתב:לכן שמעתי פעם מרב אחד שאמר דכשכותבים שם על הספר יקפידו לרשום משהו מעל השם, כדוגמת לה"ו או כל כיו"ב, ואז יקשה מאוד לזייף ולעשות פעולות רשע.
והיינו דאמרי "חכם עדיף מנביא" ואין חכמה כחכמת התורה.
מתפעל כתב:ראיתי סיפור יפה אודותיו, איך הציל עשוק מעושקו בפקחותו, כעת איני זוכר היכן ראיתי,
אחד הוציא שטר חוב על סך חמשת אלפים דולר שלווה ממנו פלוני, והפלוני הנ"ל יהודי נאמן וטוען, אכן זו חתימתי, בלי ספק, אבל מעולם לא הלווה לי אותו תובע אגורה ואיני מבין איך יש לו את השטר הנ"ל. הדיינים הרגישו שיש כאן דין מרומה אבל מה לעשות, הרי יש שטר עם חתימת ידו.
הלכו לגאב"ד הגרי"י ווייס והוא בפקחותו שאל את הנתבע, האם היה לך איזה ענייני מסחר כלשהם עם התובע? ענה שלא היה לו שום עסקים איתו.
אולי, הוסיף הגאון לשואלו, היה לך איזה קשר אחר איתו? העמיק הנתבע לחשוב ונזכר שפעם השאיל לו ספר פלוני, והלה החזיר לו. שלח אותו הגאון להביא את הספר, ואז התברר שהעמוד הראשון היה קרוע, ושם חתם הנתבע שמו שהספר שלו. השואל חתך את העמוד ומעל החתימה סגנן את ההלוואה המפוברקת.
התובע הרשע הנ"ל, פניו התכרכמו מבושה כשנתפס בתעלול שלו והודה במעשה וביקש סליחה.
משה ובני ישראל כתב:ראה עליו באנציקלופדיה לחכמי גליציה ח"ב עמ' 862
שריה כתב:מתפעל כתב:ראיתי סיפור יפה אודותיו, איך הציל עשוק מעושקו בפקחותו, כעת איני זוכר היכן ראיתי,
אחד הוציא שטר חוב על סך חמשת אלפים דולר שלווה ממנו פלוני, והפלוני הנ"ל יהודי נאמן וטוען, אכן זו חתימתי, בלי ספק, אבל מעולם לא הלווה לי אותו תובע אגורה ואיני מבין איך יש לו את השטר הנ"ל. הדיינים הרגישו שיש כאן דין מרומה אבל מה לעשות, הרי יש שטר עם חתימת ידו.
הלכו לגאב"ד הגרי"י ווייס והוא בפקחותו שאל את הנתבע, האם היה לך איזה ענייני מסחר כלשהם עם התובע? ענה שלא היה לו שום עסקים איתו.
אולי, הוסיף הגאון לשואלו, היה לך איזה קשר אחר איתו? העמיק הנתבע לחשוב ונזכר שפעם השאיל לו ספר פלוני, והלה החזיר לו. שלח אותו הגאון להביא את הספר, ואז התברר שהעמוד הראשון היה קרוע, ושם חתם הנתבע שמו שהספר שלו. השואל חתך את העמוד ומעל החתימה סגנן את ההלוואה המפוברקת.
התובע הרשע הנ"ל, פניו התכרכמו מבושה כשנתפס בתעלול שלו והודה במעשה וביקש סליחה.
הסיפור ידוע נראה לי על הגר"ש סלנט רבה של ירושלים
הא לחמא עניא כתב:ידוע ומפורסם בעת שהציעו לפני האדמו"ר מסאטמאר זצוק"ל נשיא העדה"ח למנות את המנחת יצחק כגאב"ד העדה החרדית בעת שהיה ברבנות בחו"ל, והסכים מיד למינוי זה.
שאלו אז את הסאטמאר רב, הרי הוא [המנחת יצחק] אינו קנאי, ענה, אמת, קנאי אפשר להיות בן לילה אבל למדן ופוסק אי אפשר להיות בן לילה.
ודפח"ח.
ב"ה, יום א' ל"ו למנב"י תשי"ח לפ"ק מנשסתר יצ"ו שוכט"ס לכבוד ידידי הרה"ג המפורסם לשבח ולתהילה וכו' כש"ת מוה"ר ישראל ברודי שליט"א, הרב הראשי דמדינתנו. אחדשת"ה כמשפט לאוהבי שמו המשובח,
הנני בזה לעורר את כת"ה על דבר אשר איזה מתחדשים, מרעישים לשנות המבטא האשכנזית הרגילה בינינו, בקבלה מאבותינו בהתפילות וכל דבר שבקדושה, למבטא הישראלי' שנתחדש' כעת, הלקוחה במקצת ממבטא הספרדית, ובזה באתי להביע חוו"ד, שעפ"י ההלכה הברורה אסור לשנות המבטא בכל דבר שבקדושה מטעמים דלהלן /ושוב ראיתי ג"כ בשם החזון איש לאסור הביאו בספר לקט הקמח החדש (סי' קכ"ח ס"ק קכ"ג), ועי' מש"כ במנחת יצחק (ח"ד סי' מ"ז - ג)/.
(א) הרי מבואר בש"ע (או"ח סי' ס"ח) במגן אברהם (שם בתחילת הסימן), וז"ל: אמנם המנהגים שנהגו בשרשי התפילה אין לשנות ממנהג מקומו, כי י"ב שערים בשמים נגד י"ב שבטים, וכל שבט יש לו שער ומנהג, לבד מה שנזכר בגמרא ששוה לכל (הכוונות), וז"ל הגמ' ירושלמי אף עפ"י ששלחנו לכם סדר התפילות, אל תשנו ממנהג אבותיכם עכ"ל, ופשוט דכל זה שייך גם בנוגע להמבטא, דהוי עיקר גדול בדיני ק"ש ותפילה וכל דבר שבקדושה, וכמבואר בטור וש"ע (שם סי' ס"א), שיש לדקדק הרבה באותיותי' של ק"ש וכל דבר שבקדושה, וכתב שם בטור, והוא מרבינו יונה בספר היראה. דלא בק"ש בלבד, אלא אף בפסוקי דזמרה ובתפילה, וכ"פ בש"ע (שם /או"ח סי' ס"א/ סעי' כ"ב) והרמ"א הוסיף, דהוא הדין הקורא בתורה בנביאים ובכתובים יש ליזהר עיין שם, ועי' בסידור בית יעקב (מהגאון היעב"ץ ז"ל בסולם בית אל אות א'), בפרטי הענינים הפוסלים בעבודת התפילה, דכתב וז"ל: דיבור הפה ומבטא השפה, צריך להיות שלם בחיתוך הלשון, כל מום לא יהי' בו, באות בניקוד בטעם, כהלכות לה"ק =לשון הקודש=, בכל תנאיו העד בעם עכ"ל, וא"כ כיון שקבלת אבותינו בידינו היא המבטא האשכנזית, ואין בידינו לשנות ממנהג אבותינו כמבואר בירושלמי הנ"ל, ממילא אם משנים הוי כמו קרא ולא דקדק באותיותי', דהוי מדברים הפוגמים בעבודת התפילה וק"ש וכל דבר שבקדושה כנ"ל, וכ"פ הרה"ג מהרי"א בקונטרס קול תורה (תרצ"ג - אב), דשינוי במבטא לגבי אחרים, נחשב בכלל קרא ולא דקדק באותיותי', ולכן אין לשנות ממבטא למבטא, והביאו בספר שערים מצוינים בהלכה (סי' ח' אות ד'), וכ"ז אף אם לא היינו יודעים שום מעלות במבטא שלנו, רק מה שקבלת אבותינו בידינו, די לנו שאין לשנות מטעם הנ"ל, אבל באמת יש עוד דברים בגו כדלהלן.
(ב) ועוד הרי גם נודע לנו כמה מעלות טובות שישנם במבטא שלנו, והכי גדולה בהם מה שאנו מבדילים בין קמ"ץ /קמץ/ לפת"ח /לפתח/, ובזה אנו מבדילים במבטא בין קודש לחול, דהנקוד של שם הקודש א"ד הנו"ן /הנ'/ בקמ"ץ, ובחול הניקוד של הנו"ן /הנ'/ בפת"ח /בפתח/ או בחיר"ק /בחיריק/, ועי' מדרש רבה (פ' וירא) עה"פ ויאמר א"ד אם נא מצאתי וגו', ובמתנות כהונה (שם ד"ה לגדול), ובגמ' (שבועו' ל"ה ע"ב) ובמהרש"א שם, ובפי' הרמב"ן (עה"ת פ' וירא שם) שכתב וכן השם הוי' בקריאתו הנו"ן /הנ'/ בקמץ, ועי' בזה בש"ע או"ח (סי' ה') ובמג"א (שם סק"א) ובמשנה ברורה (שם סק"ב), וכפי המבטא הישראלית, הרי אין מבדילים בין קמ"ץ /קמץ/ לפת"ח /לפתח/, א"כ שוב אין מבדילים בין קודש לחול, וגודל הענין בהבדלה זו, מבואר ברבינו בחיי (פ' וירא) שם, דכתב שם בזה"ל.
אבל מפני שמצאנוהו קמוץ בכל הספרים, יש לנו לומר שהוא קודש וכו' וטעם היות השם הזה קמוץ כשהוא קודש ידוע הוא וכו' ולכך המוסיף נקודה או גורעה מחריב את העולם ומקצץ נטיעות התורה ושרשי', ואף על פי שנראה שהקמץ והפתח הכל דבר אחד ותנועה אחת אין הדבר כן, אלא יש הפרש ביניהם במבטא, שהרי תנועת הקמץ גבוהה ועליונה ותנועת הפתח למטה ממנה וכו', ומטעם זה בנקוד זה השם לא תמצא פתח אלא קמץ כי המעלה העליונה הגדולה המורה עליונות ושהיא בלתי נסמך לאחר בדבר הנברא, ומפני זה נכתב בא"ד כשהוא קודש בקמץ וכשהוא חול בפתח וכו', וזה ההפרש הגדול שיש בתורתינו בין קמץ לפתח כהפרש שיש בין אור לחושך ובין קודש לחול, וכן מצינו שמחליף פתח בקמץ לא ימלט מאחת משתים או יהרוס הכונה או יבא לידי כפירה וכו', מלבד מה שאמרו חכמי הדקדוק כי הקמץ הוא נאמר על ענין אמתי ולא כן הפתח וכו', והנה כל זה מחכמת תורתינו האלקית ולשוננו הקדושה, ומטעם זה נמשלו האותיות לגוף והנקודה לנשמה וכו' עכ"ל.
והנה לדברי רבינו בחיי הנ"ל, רימז ג"כ בסידור היעב"ץ שם, שכתב בזה"ל: אכן בתנועות אשרנו וטוב חלקנו, לא כספרדים שאינם מבדילים בין קמץ לפתח, בזה הם עושים קודש חול ולהיפך כקש נחשבו תותח, וע"ז תמהתי מימי, אחרי זמן רב מצאתי להרב המקובל הבחיי (ריש פ' וירא) שהתנגד לזה ג"כ, והוא ז"ל הי' מהם, והעיד עליהם, והזהיר ע"ז מאד, (שוב מצאתי גם לבעל לוית חן שכתב שאין קורא הקמץ על נכון כמו האשכנזים), מלבד מה שמגרעים מספר הנקודות הקדושות שנתנו בסיני ומבטלין מקצתן, כי אין להם לא פתח ניכר, והחולם לגמרי בטל אצלם ונעכר, נמצאת בריאת הבדלת חולם שלנו נעדר מעיקרו, לחנם המציאו הטבע, ובמוצאים הוקבע, וכה עשו בסגו"ל /בסגול/ וציר"י /וצירי/, שהשוו הברתם, ואין למחלת לשונם צרי, וכן בניגוני הטעמים יפה כחנו מהם עכ"ל.
ואנן מה נענה אבתרייהו, אם כתבו כל זאת אף כנגד המבטא הספרדית המקובלת אצליהם מאבותיהם, מכ"ש בנוגע למבטא הישראלית, שלקוחה רק במקצת מהמבטא שלהם, ומה צדקו בזה דברי משכיל על דבר זה, באומרו, שמבטא העברי המודרני מאחד בתוכו את חסרונן של כל הברות, את אי הבדלה בין פתח וקמץ - כספרדים, ואת אי ביטוי האותיות הגרוניות (הבדלה בין א' - ע', כ' - ח' וכו') - כאשכנזים. ומאן ספין ומאן רקיע לאבד ממנו רב טוב הצפון במבטא שלנו, אשר ע"ז נאמר אשרינו ומה טוב חלקנו כנ"ל.
(ג) וכל זה אף אם הי' כוונת הרוצים בחדשות רצוי' לשם שמים, אבל כפי הנודע אין בהם לא מיני' ולא מקצתי', ורק כוונה לאומית יש להם בזה, משום שהיא כעת שפה ומבטא המדוברת, במדינת ישראל, בודאי שייך בזה מש"כ הנוב"י (קמא או"ח סי' ב'), אף רק במי שרצה לשנות בקריאת שם הנכבד בטעם נגינתו לומר שהוא מלרע, וכתב דכל המשנה אינו אלא טועה והוא עצמו מלרע וידו על התחתונה.
ובזה אבקש את מעכ"ת, שאל ירך לבבו ויעמוד בפרץ, ויפרסם את פסקו להלכה למעשה דאסור לשנות מבטא שלנו המקובלת מאבותינו, וכנגדו לא יהין שום איש להמריא את פיו, וממילא אין יוצאת ואין צוחה ברחובותינו, ויתקבלו תפילתנו לרחמים ולרצון לפני אדון כל שנושע בישועה כללית בבי"א.
ובזה הנני ידידו דושת"ה כל הימים וחותם בכל חותמי ברכות ובהוקרה מרובה, יצחק יעקב ווייס.
חיים ושלו' כתב:חיימשה כתב:שריה כתב:[אני זוכר את הסיפור מתבדר בבי מדרשא בזמן אמת בתור ''פריש נייעאס'' מהמנח''י. מה שמוזר לי, למיטב ידיעתי הגאב''ד אינו יושב בדיני תורה.
המנחת יצחק כן ישב וניהל כל הדיני תורה.
על הסיפור הנ"ל, אולי מישהו קרא את זה על רבה של ירושלים, ועשה חיפוש גוגל, ויצא לו שזה רש"ס וכך העתיקם...
חיים ושלו' כתב:הא לחמא עניא כתב:ידוע ומפורסם בעת שהציעו לפני האדמו"ר מסאטמאר זצוק"ל נשיא העדה"ח למנות את המנחת יצחק כגאב"ד העדה החרדית בעת שהיה ברבנות בחו"ל, והסכים מיד למינוי זה.
שאלו אז את הסאטמאר רב, הרי הוא [המנחת יצחק] אינו קנאי, ענה, אמת, קנאי אפשר להיות בן לילה אבל למדן ופוסק אי אפשר להיות בן לילה.
ודפח"ח.
נגד מי מיועד תשובה זו?
שו"ת מנחת יצחק חלק ג סימן ט
בענין לשנות מבטא האשכנזית למבטא הישראלית בתפלות וכל דבר שבקדושה.ב"ה, יום א' ל"ו למנב"י תשי"ח לפ"ק מנשסתר יצ"ו שוכט"ס לכבוד ידידי הרה"ג המפורסם לשבח ולתהילה וכו' כש"ת מוה"ר ישראל ברודי שליט"א, הרב הראשי דמדינתנו. אחדשת"ה כמשפט לאוהבי שמו המשובח,
הנני בזה לעורר את כת"ה על דבר אשר איזה מתחדשים, מרעישים לשנות המבטא האשכנזית הרגילה בינינו, בקבלה מאבותינו בהתפילות וכל דבר שבקדושה, למבטא הישראלי' שנתחדש' כעת, הלקוחה במקצת ממבטא הספרדית, ובזה באתי להביע חוו"ד, שעפ"י ההלכה הברורה אסור לשנות המבטא בכל דבר שבקדושה מטעמים דלהלן /ושוב ראיתי ג"כ בשם החזון איש לאסור הביאו בספר לקט הקמח החדש (סי' קכ"ח ס"ק קכ"ג), ועי' מש"כ במנחת יצחק (ח"ד סי' מ"ז - ג)/.
(א) הרי מבואר בש"ע (או"ח סי' ס"ח) במגן אברהם (שם בתחילת הסימן), וז"ל: אמנם המנהגים שנהגו בשרשי התפילה אין לשנות ממנהג מקומו, כי י"ב שערים בשמים נגד י"ב שבטים, וכל שבט יש לו שער ומנהג, לבד מה שנזכר בגמרא ששוה לכל (הכוונות), וז"ל הגמ' ירושלמי אף עפ"י ששלחנו לכם סדר התפילות, אל תשנו ממנהג אבותיכם עכ"ל, ופשוט דכל זה שייך גם בנוגע להמבטא, דהוי עיקר גדול בדיני ק"ש ותפילה וכל דבר שבקדושה, וכמבואר בטור וש"ע (שם סי' ס"א), שיש לדקדק הרבה באותיותי' של ק"ש וכל דבר שבקדושה, וכתב שם בטור, והוא מרבינו יונה בספר היראה. דלא בק"ש בלבד, אלא אף בפסוקי דזמרה ובתפילה, וכ"פ בש"ע (שם /או"ח סי' ס"א/ סעי' כ"ב) והרמ"א הוסיף, דהוא הדין הקורא בתורה בנביאים ובכתובים יש ליזהר עיין שם, ועי' בסידור בית יעקב (מהגאון היעב"ץ ז"ל בסולם בית אל אות א'), בפרטי הענינים הפוסלים בעבודת התפילה, דכתב וז"ל: דיבור הפה ומבטא השפה, צריך להיות שלם בחיתוך הלשון, כל מום לא יהי' בו, באות בניקוד בטעם, כהלכות לה"ק =לשון הקודש=, בכל תנאיו העד בעם עכ"ל, וא"כ כיון שקבלת אבותינו בידינו היא המבטא האשכנזית, ואין בידינו לשנות ממנהג אבותינו כמבואר בירושלמי הנ"ל, ממילא אם משנים הוי כמו קרא ולא דקדק באותיותי', דהוי מדברים הפוגמים בעבודת התפילה וק"ש וכל דבר שבקדושה כנ"ל, וכ"פ הרה"ג מהרי"א בקונטרס קול תורה (תרצ"ג - אב), דשינוי במבטא לגבי אחרים, נחשב בכלל קרא ולא דקדק באותיותי', ולכן אין לשנות ממבטא למבטא, והביאו בספר שערים מצוינים בהלכה (סי' ח' אות ד'), וכ"ז אף אם לא היינו יודעים שום מעלות במבטא שלנו, רק מה שקבלת אבותינו בידינו, די לנו שאין לשנות מטעם הנ"ל, אבל באמת יש עוד דברים בגו כדלהלן.
(ב) ועוד הרי גם נודע לנו כמה מעלות טובות שישנם במבטא שלנו, והכי גדולה בהם מה שאנו מבדילים בין קמ"ץ /קמץ/ לפת"ח /לפתח/, ובזה אנו מבדילים במבטא בין קודש לחול, דהנקוד של שם הקודש א"ד הנו"ן /הנ'/ בקמ"ץ, ובחול הניקוד של הנו"ן /הנ'/ בפת"ח /בפתח/ או בחיר"ק /בחיריק/, ועי' מדרש רבה (פ' וירא) עה"פ ויאמר א"ד אם נא מצאתי וגו', ובמתנות כהונה (שם ד"ה לגדול), ובגמ' (שבועו' ל"ה ע"ב) ובמהרש"א שם, ובפי' הרמב"ן (עה"ת פ' וירא שם) שכתב וכן השם הוי' בקריאתו הנו"ן /הנ'/ בקמץ, ועי' בזה בש"ע או"ח (סי' ה') ובמג"א (שם סק"א) ובמשנה ברורה (שם סק"ב), וכפי המבטא הישראלית, הרי אין מבדילים בין קמ"ץ /קמץ/ לפת"ח /לפתח/, א"כ שוב אין מבדילים בין קודש לחול, וגודל הענין בהבדלה זו, מבואר ברבינו בחיי (פ' וירא) שם, דכתב שם בזה"ל.
אבל מפני שמצאנוהו קמוץ בכל הספרים, יש לנו לומר שהוא קודש וכו' וטעם היות השם הזה קמוץ כשהוא קודש ידוע הוא וכו' ולכך המוסיף נקודה או גורעה מחריב את העולם ומקצץ נטיעות התורה ושרשי', ואף על פי שנראה שהקמץ והפתח הכל דבר אחד ותנועה אחת אין הדבר כן, אלא יש הפרש ביניהם במבטא, שהרי תנועת הקמץ גבוהה ועליונה ותנועת הפתח למטה ממנה וכו', ומטעם זה בנקוד זה השם לא תמצא פתח אלא קמץ כי המעלה העליונה הגדולה המורה עליונות ושהיא בלתי נסמך לאחר בדבר הנברא, ומפני זה נכתב בא"ד כשהוא קודש בקמץ וכשהוא חול בפתח וכו', וזה ההפרש הגדול שיש בתורתינו בין קמץ לפתח כהפרש שיש בין אור לחושך ובין קודש לחול, וכן מצינו שמחליף פתח בקמץ לא ימלט מאחת משתים או יהרוס הכונה או יבא לידי כפירה וכו', מלבד מה שאמרו חכמי הדקדוק כי הקמץ הוא נאמר על ענין אמתי ולא כן הפתח וכו', והנה כל זה מחכמת תורתינו האלקית ולשוננו הקדושה, ומטעם זה נמשלו האותיות לגוף והנקודה לנשמה וכו' עכ"ל.
והנה לדברי רבינו בחיי הנ"ל, רימז ג"כ בסידור היעב"ץ שם, שכתב בזה"ל: אכן בתנועות אשרנו וטוב חלקנו, לא כספרדים שאינם מבדילים בין קמץ לפתח, בזה הם עושים קודש חול ולהיפך כקש נחשבו תותח, וע"ז תמהתי מימי, אחרי זמן רב מצאתי להרב המקובל הבחיי (ריש פ' וירא) שהתנגד לזה ג"כ, והוא ז"ל הי' מהם, והעיד עליהם, והזהיר ע"ז מאד, (שוב מצאתי גם לבעל לוית חן שכתב שאין קורא הקמץ על נכון כמו האשכנזים), מלבד מה שמגרעים מספר הנקודות הקדושות שנתנו בסיני ומבטלין מקצתן, כי אין להם לא פתח ניכר, והחולם לגמרי בטל אצלם ונעכר, נמצאת בריאת הבדלת חולם שלנו נעדר מעיקרו, לחנם המציאו הטבע, ובמוצאים הוקבע, וכה עשו בסגו"ל /בסגול/ וציר"י /וצירי/, שהשוו הברתם, ואין למחלת לשונם צרי, וכן בניגוני הטעמים יפה כחנו מהם עכ"ל.
ואנן מה נענה אבתרייהו, אם כתבו כל זאת אף כנגד המבטא הספרדית המקובלת אצליהם מאבותיהם, מכ"ש בנוגע למבטא הישראלית, שלקוחה רק במקצת מהמבטא שלהם, ומה צדקו בזה דברי משכיל על דבר זה, באומרו, שמבטא העברי המודרני מאחד בתוכו את חסרונן של כל הברות, את אי הבדלה בין פתח וקמץ - כספרדים, ואת אי ביטוי האותיות הגרוניות (הבדלה בין א' - ע', כ' - ח' וכו') - כאשכנזים. ומאן ספין ומאן רקיע לאבד ממנו רב טוב הצפון במבטא שלנו, אשר ע"ז נאמר אשרינו ומה טוב חלקנו כנ"ל.
(ג) וכל זה אף אם הי' כוונת הרוצים בחדשות רצוי' לשם שמים, אבל כפי הנודע אין בהם לא מיני' ולא מקצתי', ורק כוונה לאומית יש להם בזה, משום שהיא כעת שפה ומבטא המדוברת, במדינת ישראל, בודאי שייך בזה מש"כ הנוב"י (קמא או"ח סי' ב'), אף רק במי שרצה לשנות בקריאת שם הנכבד בטעם נגינתו לומר שהוא מלרע, וכתב דכל המשנה אינו אלא טועה והוא עצמו מלרע וידו על התחתונה.
ובזה אבקש את מעכ"ת, שאל ירך לבבו ויעמוד בפרץ, ויפרסם את פסקו להלכה למעשה דאסור לשנות מבטא שלנו המקובלת מאבותינו, וכנגדו לא יהין שום איש להמריא את פיו, וממילא אין יוצאת ואין צוחה ברחובותינו, ויתקבלו תפילתנו לרחמים ולרצון לפני אדון כל שנושע בישועה כללית בבי"א.
ובזה הנני ידידו דושת"ה כל הימים וחותם בכל חותמי ברכות ובהוקרה מרובה, יצחק יעקב ווייס.
איש גלילי כתב:
זקנתי, מבית גוראי מובהק ובעלת דעות אגודאיות/פא"י מובהקות, היתה נוהגת לומר על ה'מזרחי': 'הרצל האט ג'מאכט א פערצל און ס'איז ארויס א גֶּעסְרָחֶ'ה [-מזרחי]'.
מן הסתם שמעה זאת במקום גידוליה
חיים ושלו' כתב:כלומר אתם מודים שלא היה ציוני, אלא אתם אומרים שלא היה קנאי כשיטת סאטמר, אלא כהאגודאים, מהיכי תיתי?
איש גלילי כתב:חיים ושלו' כתב:כלומר אתם מודים שלא היה ציוני, אלא אתם אומרים שלא היה קנאי כשיטת סאטמר, אלא כהאגודאים, מהיכי תיתי?
תפנה למי שאמר כן, אני עצמי לא בדקתי את זה, ואני ניזון משמועות בלבד שאינן שוות כקליפת השום. דנתי ב'ראייה' שהבאת בלבד.
אגב, נא לא לשכוח שהמנח"י היה מקורב לאדמו"ר מוהרח"מ עוד לפני השואה, ואף היה יושב אצלו בטיש בגרוסוורדיין.
חיימשה כתב:...והליכותיו לא היו של קנאי.
את המכתב שצוטט לעיל על ההברה יכול היה לכתוב כל רב חרדי, עאכ"ו רב הונגרי.
חיימשה כתב:אינני זקוק להקלטות. שמעתי וגם שוחחתי עמו כו"כ פעמים. אמנם לא הייתי אז בשל להבחין בין הונגרי לגליצאנער.
הדברים ידועים שסבל מרורים ע"י הקנאים בין אנשי העד"ח, כולל פאשקווילים בחוצות. עדיין שמורות אצלי דוגמאות...
חיימשה כתב:קנאות אמיתית לש"ש הוא מעלה גדולה ואף אחד לא התכוון לגרוע ח"ו מגדלותו של האי גברא רבה.
הכוונה שלא היה קנאי לשיטתו של בעל ויואל משה, האגודאים כלל לא היו פסולים בעיניו, ואדרבה כל חוג ידידיו הקרובים נמנו על אלו. היה עושה כל שנה שבועות ארוכים אצל מחותנו וידיד נפשו גאב"ד ערלוי זצוק"ל, שהיה בחוד החנית של אגודת ישראל, עד שבתקופות אלו גאב"ד ערלוי היה מוותר על מקומו בבית המדרש עבורו, וגדודי קנאים שלא הסכינו מעולם להיכנס לבית מדרש של "ציונים" נאלצו בעל כרחם לנדוד לקטמון לקבל פני רבם שם.
זכיתי לשמוע מפיו כו"כ אמרות שפר שהספיקו כדי להבין היטב את דעתו ורוחו הקדושה על עניינים אלו, ועוד רבים אחרים, אך כמובן שלא נאמרו דברים מפורשים.
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: Google [Bot] ו־ 122 אורחים