עובדיה חן כתב:לענ"ד ההבדל ממה שציינת שכל המאכלים יש בהם טוב ורע , ואילו בעישון כולו נזק.
קראקובער כתב:עובדיה חן כתב:לענ"ד ההבדל ממה שציינת שכל המאכלים יש בהם טוב ורע , ואילו בעישון כולו נזק.
לא מדויק, העישון מונע הרבה מחלות ניורולגיות, כדוגמת אלצהיימר ופרקינסון.
כלומר, לכל הדעות היחס לעישון הוא שלילי, והדיון הוא רק על דרגת השלילה.ודאי ראוי לכל איש, ובפרט לבני תורה שלא לעשן, מאחר שהוא חשש סכנתא, ואין בזה שום תועלת וגם הנאה לאלה שלא הורגלו בזה, וממילא ודאי אין להתרגל בזה. וגם בלא ענין חשש הסכנה בזה, יש לאסור להתרגל בזה, דהא ודאי אין להמשיך עצמו לריבוי תאוות והנאות.
אף שאין איסור בעישון מסויים של סיגריה מסויימת, יש איסור גמור להתמכר לעישון, וכיוון שרוב המעשנים מתמכרים לעישון ושוב אין בידם להגמל - יש להמנע מהרגל מגונה זה.
חלמישצור כתב:המקור הוא הרב ד"ר מרדכי הלפרין עורך אסיא ששמע מפיו, ראה אצל הרב אליהו בר שלום, 'אדם מעשן לעדות קידושין', קובץ בית הלל, גיליון לט [י, ג], אלול תשס"ט, עמ' כא, כג, 'דאם המעשן יודע שהעישון מקצר את החיים, ושקיצור חיים הוא איסור דאורייתא של מאבד עצמו לדעת, ושעל עון זה חייבים מיתה בידי שמים, אסור לו להעיד, ועדותו פסולה', '... לא אבה לפסול ממש עדות בדיעבד, אלא בתנאים קיצוניים ... במעשן היודע ... והוא ממשיך לעשן בשאט נפש'.
במשך שנים רבות עסק ר' שלמה זלמן בענייני הלכה ורפואה בכלל ובעניינים הנוגעים לזוגות המתקשים להביא לעולם בפרט [...] בדיקת הזרע כרוכה בבעיה הלכתית [...] העצה שהציע ר' שלמה זלמן היתה שבני הזוג יקיימו יחסי אישות וישתמשו בק'. ליתר ביטחון הציע שיעשו חור קטן בק' [...] הבעיה היתה שהק' הרגילים מכילים קוטלי זרע [...] חיפשו ומצאו חברה בארה"ב שמייצרת ק' בלי קוטל זרע, ור' שלמה זלמן לא הצליח ליצור איתם קשר. עם כל גדלותו, היתה בר' שלמה זלמן גם מידה רבה של פרקטיות. הוא שאל את התלמידים אם הם מכירים בחור אמריקאי שמדבר את השפה שיוכל לסייע ביצירת הקשר עם אותה חברה. אמרו לו: "יש אדם אחד, דוד פוקס שמו, והוא בא לשיעורים שלך לפעמים".
ר' שלמה זלמן קרא לי, הסביר את הבעיה ושאל אותי אם אני מוכן לעזור.
נעתרתי כמובן בשמחה. התקשרתי למכר בשיקגו, והוא הזמין עבורי מאתיים ק' ושלח אותם בדואר לארץ.
באותם ימים המכס עבור חבילה כזו היה גבוה מאוד. כשסיפרתי על כך לר' שלמה זלמן הוא אמר: "לשלם מכס? הרי הכל לשם מצווה!". אמרתי לו שאפשר לערער, והוא אמר: אז נערער".
נסענו למשרד המכס, שהיה באותם ימים בדואר המרכזי ברחוב יפו בירושלים. נסו לדמיין את המחזה: שנינו - אני צעיר חבוש כיפה בן 26 ור' שלמה זלמן, שפניו מעוטרות בזקן לבן והוא לבוש מעיל ירושלמי וחבוש בכובע ירושלמי - נכנסים לדואר המרכזי, מציגים את הפתק שנשלח אלינו בדואר ואומרים שאנחנו מבקשים לערער על התשלום.
הפקיד הרים את ראשו ושאל: "למה?".
הסברנו לו שלא מדובר כאן בעסק, ואנו עושים זאת לשם מצווה. הפקיד הזמין את כל הפקידים הבכירים. כל הבוסים של המכס נדחסו לחדר הקטן הזה. הפקיד ביקש ממני: "ספר שוב את הסיפור". עברו חמישים ושבע שנים, ובכל זאת איני יכול לשכוח את המעמד. היכולת של ר' שלמה זלמן לדבר בלשון נעימה כל כךף בבהירות, בדיוק, היתה משהו מיוחד. הוא ידע איך יש לדבר בישיבה וידע איך לדבר במקומות אחרים. בשלושה משפטים הסביר ר' שלמה זלמן את הצער של זוג שאינו יכול להביא ילדים לעולם, עד שהביא את הנוכחים כולם לדמעות. אחר כך הסביר בשני משפטים, ולא האריך יותר, את האפשרות לבדוק את הבעיה ואת הקפדת התורה על איסור הוצאת זרע לבטלה, ומן ההסבר - הגיע לפתרון: קיום יחסים בעזרת ק', "והנה מצאנו חברה אחת שמייצרת ק' בלי קוטל זרע, והיהודי הטוב הזה (הצביע עלי) התקשר, והנה הם שלחו לנו, והכל למטרה קדושה, לשם מצווה, ולא לשם 'ביזנס' ורווח, ואנחנו מבקשים לפטור אותנו מתשלום המכס".
חבל שלא צילמתי את המעמד הזה, שלא הקלטתי אותו. אין קידוש שם שמים גדול מזה. הפקיד הסתכל על המנהל ושאל: "לחתום להם?", והמנהל שהיה נרגש כולו, ענה: "לא, אני רוצה לחתום!".
המפגש הממשי הראשון שלי עם ר' שלמה זלמן היה במעמד הזה. ולא פחות מרשימה היתה הנסיעה חזרה באוטובוס. אני עוד יושב שם ומשחזר את החוויה מהמכס, ומתוך הרהוריי אומר: "זה היה מביך". ר' שלמה זלמן הסתכל בי, ובמבט תמים לגמרי תהה: "מביך? למה? הרי עשינו הכל לשם שמים"
משוש דורים כתב:, וציין למו"מ בין האבנ"ז לחלקת יואב (לא מצאתי עתה מקומו) שא' שלח לחבירו מכתב ד"ת בגלויית דואר, והשני השיבו כי מכתבו הגלוי הגיעני, ויעיין נא בסוכה נ"ב מה חמוקים בסתר וכו'.
נחומצ'ה כתב:[שליזנגר או הקשר]
תבא כתב:ר"ל קונשטט
הרב הקשר היה צעיר מהגרש"ז בכ-30 שנה
פרנקל תאומים כתב:הסנדק של בנו בכורו של רבינו, הג''ר שמואל אויערבאך זי''ע, היה האדמו''ר רבי מנחם נחום מרחמסטריווקה זי''ע ("רבי נחומטשע", התר"ג - כ"ח בשבט התרצ"ו), (והכהן שפדה את הגרש''א היה כנודע הגראי''ה קוק זי''ע, וכמדומה שהוא היה הסנדק של בנו השני של רבינו, יבל''ח הגרא''ד מטבריה).
אשי ישראל כתב:ידוע באיזה תאריך נולדו שני בניו אלו?
משוש דורים כתב:כשאני חושב ע"כ היום, אני מנסה להבין את ההנהגה הזאת של הגרש"ז, שלא לעשות שום אירוע לכבודה של תורה, זו לא היתה דרכו, הוא אחז תמיד בדרך הממוצע, ולא נהג בהנהגות קיצוניות, מסתבר בעיני שהוא הבין שכל אירוע ולו הקטן ביותר שיעשה, ימשוך אליו אנשי ציבור פוליטיקאים ומלחכי פינכה, צלמים עיתונאים, וכל הדברים שהוא תיעב עד עומק נשמתו, והוא העדיף לעשות אירוע מחתרתי.
משוש דורים כתב:היא"צ אינו היום אלא בשב"ק כ' באדר.
יש דבר מעניין במרן הגרש"ז, שהוא הכיר בעצמו כת"ח, אבל לא הסכים בשום אופן להכיר במעמדו כפוסק הדור וכיו"ב.
בנוסח מצבתו הרשה לכתוב הרב הגאון אבל לא מעבר לכך. הוא ראה את עצמו ת"ח ירושלמי, אבל לא הבין איך הוא נדחף לשורה העליונה של גדולי הפוסקים, לדעתו זה היה תרמית ואחיזת עיניים של הציבור, ולכן הוא כעס מאד אם מי מהקרובים אליו כינה אותו בתואר 'מרן' או 'פוסק הדור'. וזאת למרות שמנעוריו היה נחשב היהלום בכתרה של ירושלים.
דבר אחד ניתן לומר בוודאות, שהוא היה אחרון הפוסקים, דהיינו, בעבר ידעו הפוסקים להכריע במחלוקות בהלכה באופן קבוע, ואילו היום שיטת הפסק היא לחשבן את כל השיטות ולהחמיר כמו כולם, (גם הגריש"א בשנותיו האחרונות התחיל לפסוק באופן שכזה).
יש הרבה להאריך בדמותו, שהיה בה שיעור קומה של אדם השלם, שילוב נכון ומיזוג מצויין של כל התכונות שאפשר למצוא באדם מושלם, שיקול הדעת בהלכה, יכולת ההכרעה לצד יראת ההוראה, הרכות לצד התקיפות, השכל לצד הרגש, ההבנה לצד הבקיאות, ומעל הכל אהבת הבריות שקיננה בו, ועוד.
למרות שעברו כבר 22 שנה מהיום בו הוא נתבקש לישיבה של מעלה, אצלי שזכיתי להכירו היטב, דמותו עדיין נשארה של אדם חי, פעמים רבות אני מהרהר מה הוא היה עושה במצב כזה או אחר, הוא לא הניח תמורתו בשום תחום, הן ההלכתי הן הציבורי והן האנושי, יהי זכרו ברוך.
דרופתקי דאורייתא כתב:מפליא לעשות כתב:משוש דורים כתב:כשאני חושב ע"כ היום, אני מנסה להבין את ההנהגה הזאת של הגרש"ז, שלא לעשות שום אירוע לכבודה של תורה, זו לא היתה דרכו, הוא אחז תמיד בדרך הממוצע, ולא נהג בהנהגות קיצוניות, מסתבר בעיני שהוא הבין שכל אירוע ולו הקטן ביותר שיעשה, ימשוך אליו אנשי ציבור פוליטיקאים ומלחכי פינכה, צלמים עיתונאים, וכל הדברים שהוא תיעב עד עומק נשמתו, והוא העדיף לעשות אירוע מחתרתי.
תודה על הסיפור המיוחד
אולי ניתן לפרש באופן אחר
התארחתי פעם בטבריה בשבת היארצייט של הגרש''ז, אחרי התפילה סיפר בנו הגרא''ד שליט''א, שבזמן שישבו שבעה על מרן זצ''ל, לא היו הרבה אנשים ש'אמרו משהו', אבל אחד היה, שאמר שעבר על מאות תמונות של הגרש''ז והוא ראה שבכולם הוא היה עם חיוך (זה כמובן סיפור בפני עצמו, אבל יש לו המשך-) אבל באופן עקבי היה מצב אחד שלא היה על פניו שום רמז של חיוך, וזה כשהוא עסוק בס''ת, החזקה או כתיבה, שבכל התמנות הללו נסוך על פניו הבעה רצינית מאוד.
והגרא''ד הוסיף, שבשמחת תורה, הם, הילדים, היו הולכים להתפלל במניין השכונתי שהיה שם שמח, אבל הגרש''ז היה הולך להתפלל עם הייקים, כי שם נהגו ביתר רצינות בספר תורה, שהוא העדות בינינו ובין הבוי''ת.
וממילא, יכול להיות, שבנושא של הספר תורה, הגרש''ז באמת היה 'קיצוני'.
אני שמעתי בשם הגראד"א זצ"ל, שאמר שזה לא נכון מה שאומרים שאבא שלי (הגרשז"א) תמיד היה מחייך, פשוט היה לו שיניים (תותבות? או איזה ניתוח? לא זוכר בדיוק) ולכן היה נראה תמיד מחייך.
פרנקל תאומים כתב:חוץ ממנו היו לעוד כמה מליוני בני אדם בעולם שיניים תותבות, ובכל זאת לא מצינו שהם כולם היו מחייכים תמיד...
כמובן, מרן הגרש''ז לא תמיד חייך, והוא בהחלט ידע גם לומר לבן שיחו תוכחה וביקורת, לעיתים אפילו בחריפות. והקרוב קרוב קודם...
אבל בהחלט תדיר היתה פרושה על פניו נהרה, וזה התבטא לא רק בשרירי הפה, כ''א בכל הבעת הפנים והעיניים, וכמובן גם בנוסח הדיבור הנלבב. מן הסתם זה נבע גם מ''המכבד את הבריות'' שלו שהיה טבוע בדמו, שהוא נתן תחושה של קירוב ושל ''כאחד האדם'', ולא של ריחוק והתנשאות.
נדמה לי שאתה מחליף במשהו אחר, לא לגבי חיוך, כ''א לגבי דמעות:
אמרו שהיה לו איזה ניתוח בעיניים שמחמתו לא יכל להזיל דמעות, ועל זה אמרו בשם מי שאמרו, שבצעירותו היה מזיל דמעותיו בתפילתו (הוא היה מתפלל באריכות, כמונה מעות, ובכובד ראש ניכר), ומה שבזקנותו לא ראו כן, היה זה מחמת אותו הניתוח. (וגם עובדה זו יש לי תחושה שהיא מעשיה בעלמא ואיננה נכונה. אבל כך אמרו, ואולי).
מטה עז כתב:פרנקל תאומים כתב:חוץ ממנו היו לעוד כמה מליוני בני אדם בעולם שיניים תותבות, ובכל זאת לא מצינו שהם כולם היו מחייכים תמיד...
כמובן, מרן הגרש''ז לא תמיד חייך, והוא בהחלט ידע גם לומר לבן שיחו תוכחה וביקורת, לעיתים אפילו בחריפות. והקרוב קרוב קודם...
אבל בהחלט תדיר היתה פרושה על פניו נהרה, וזה התבטא לא רק בשרירי הפה, כ''א בכל הבעת הפנים והעיניים, וכמובן גם בנוסח הדיבור הנלבב. מן הסתם זה נבע גם מ''המכבד את הבריות'' שלו שהיה טבוע בדמו, שהוא נתן תחושה של קירוב ושל ''כאחד האדם'', ולא של ריחוק והתנשאות.
נדמה לי שאתה מחליף במשהו אחר, לא לגבי חיוך, כ''א לגבי דמעות:
אמרו שהיה לו איזה ניתוח בעיניים שמחמתו לא יכל להזיל דמעות, ועל זה אמרו בשם מי שאמרו, שבצעירותו היה מזיל דמעותיו בתפילתו (הוא היה מתפלל באריכות, כמונה מעות, ובכובד ראש ניכר), ומה שבזקנותו לא ראו כן, היה זה מחמת אותו הניתוח. (וגם עובדה זו יש לי תחושה שהיא מעשיה בעלמא ואיננה נכונה. אבל כך אמרו, ואולי).
שאלתי רופא שיניים ירא ושלם, שהכיר את הגרש"ז, אודות הדברים, וזו היתה תשובתו: "שטויות, הוא היה מיוחד בזה, ועשה את החיוך מתוך בחירה, ורצון לשמח אנשים למרות שהוא עצמו עבר מה שעבר. בשבעה על אחיו כשבאתי לנחם, הוא היה חייב להסתיר את חיוכו פשוט לא יכול היה להתאפק שלא להיות בשמחה" (ועוד הוא הוסיף שהלא היו כמה גדולים שנמנעו מלהרכיב שיניים תותבות, כמו למשל רב אשר פריינד ורב שלום שבדרון והרבי מליובאוויטש זצ"ל, ואילו הגרש"ז להיפך מהם, בכוונה תחילה דאג שיהיו לו שיניים, ויוכל להאיר פנים לכל אדם כדרכו בקודש כידוע לכל, ואף שנעשו לו תותבות שאינן מושלמות מבחינה מקצועית, הוא האיר פנים למרות זאת, ואי אפשר לתאר את דמותו הקדושה בלי הארת הפנים המיוחדת שלו.
בית הגנזים כתב:מאת ישעיהו פרידמאן
שילה צבי כתב:בית הגנזים כתב:מאת ישעיהו פרידמאן
יש בקובץ הזה משהו מתוק מאוד. מעין תמימות נדירה. הלוואי עלינו
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: משוש דורים ו־ 172 אורחים