מטה עז כתב:דבר שני אין דבר כזה להפריד בין המחבר לבין דבריו, לא ביהדות ('הרב הדומה למלאך'), וגם לא בהרמנויטיקה המודרנית שחולקת על 'מות המחבר' ודוגלת במיזוג אופקים ואידך זיל גמור.
כמדומני שאצל מתמודד נפש יש מקום להבחין בין מעשיו ובין כתביו וק"ל
מטה עז כתב:דבר שני אין דבר כזה להפריד בין המחבר לבין דבריו, לא ביהדות ('הרב הדומה למלאך'), וגם לא בהרמנויטיקה המודרנית שחולקת על 'מות המחבר' ודוגלת במיזוג אופקים ואידך זיל גמור.
ונתנו ידידים כתב:צופה_ומביט כתב:מטה עז כתב:אברהם אבינו והיציאה מחרן:
פענוח בס"ד:
ו' ח [בראשית פרק ו פסוק ח] ונח מצא חן... אבל בנחמיה ט' וזח [פרק ט פסוקים ו'ז'ח'] = אתה היה [ר"ת: הוא י"י (ח"ש רגיל לציין את שם ה' באות י') האלקים], אעאה [ר"ת: אתה עשית את השמים] ששוצ [ר"ת: שמי השמים וכל צבאם] = בראשית. הולל [ר"ת: הוה ליה למימר] אתה הוא שהוצאתו, ודלג, אהיה [ר"ת: אתה הוא י"י האלקים] אשר בחרת..
להקדים מצאת לבבו סבת בחרת. כי כשבחרת (?) בסבת? חרן --- ונל"פ [ונראה לפרש] בחרת = אמרת לו, ולא לאחר, ב) והוצאתו = מה אמרת לו, לך לך
וכרֹת עמו הברית שמת שמו קדם
ומצאת = עתה ידעתי כי ירא...
1. הפיענוח כאן נראה נכון אם כי הוא עצמו טעה בפסוק כי לא כתוב ה אלוקים אלא אתה הוא ה לבדך.
צודק. גם בהמשך "שמי השמים וכל צבאם" השמיט את ה' הידיעה של "השמים" וכתב הר"ת ששו"צ.
ומש"כ רגיל לציין וכו' אינו נצרך כי הרי ר"ת איכא כאן ושם הויה מתחיל עם י והאלוקים מתחיל עם ה.
צודק.
2. שהוצאתו - איני יודע מה כן כתוב אבל ברור שזה לא מה שכתוב שם. נראה לי שיש שם כמה ללל ואח"כ אולי ח ת ם או ח ת ח
אמנם מעיקרא התבוננתי בזה הרבה והיטב לפני שכתבתי הנלענ"ד, אבל לא משנה מה סברתי מעיקרא, כי יישר כוחך ששיברת, וכעת נ"ל שכתוב שם "הול"ל אתה הוא שהצלת נח, ודלג". וכלומר מעיר שבסדר המאורעות יש את מעשה בראשית, ואז נח, ואז אברהם [עשרה דורות מאדם עד נח, מנח ועד אברהם], ואף על נח נאמר בתורה שמצא חן והקב"ה הצילו, אבל כאן פתח במעשה בראשית - ודילג על הצלת נח, ועבר מיד לאברהם. וזו קושיה, שהרי באו לעורר כאן רחמים [ראה המשך הפרק] ומדוע לא הזכירו את הצלת נח מכל דורו שנמחה במבול, וכמו שאנו עושים בברכת זכרונות בר"ה? ואם בתור ישראל רוצים להזכיר כאן במיוחד את אברהם והלאה ובמיוחד את כריתת הברית עמו - מדוע פתחו במעשה בראשית? זו לכאורה ההערה שלו על ההתחלה בבראשית - דילוג על נח - והמשך באברהם. ע"כ הערתו, ועכ"ז יש ליישב.
ולפי זה אכן משתנה הבנת הקטע ממה שכתבתי לעיל. הוא לא מבאר שנח נשמט מכאן כי הוא כלול במעשה בראשית, אלא רק מסכם שבפסוק כתוב מעשה בראשית ואז דילוג לאברהם, ומקשה שדילגו כאן על נח שמצא חן והצלתו.
3. ודלג - לפי הנקודות שלפנ"ז ואח"ז נראה ברור שהמילה הזה הולך על לעיל מיני'. ומש"כ אח"כ אהיה אשר בחרת הוא התחלה לההמשך.
צודק, וכנ"ל.
4. לפני המילה להקדים כתוב הו"ל דהיינו הו"ל להקדים וכו'.
נראה נכון.
ונראה שיש עוד מילה עוד לפנ"ז בצד השני של הפס השחור.
אני חשבתי שמילה זו שייכת לעמוד הימני [באם ישנו שם, צריך לראות במקור], אבל יתכן שצודק. ואולי כתוב שם "קשה"
5. כי כשבחרת (?) בסבת ? חרן - איני יודע מה כתוב שם אבל כשתעבור על דמיון האותיות לשאר כתב ידו תראה שזה לא מה שכתוב. כשבחרת ודאי לא כתוב שם, בסבת נראה לי יותר שזה ש ולא ס, סימן שאלה נראה לי שהוא ב ולא סימן שאלה (הנקודה שמתחתיו שייך לשורה שלמטה ממנו כדלהלן) וגם הח לא ברור לי שהוא ח כי בדרך כלל אין הח שלו בעיגול כזה.
צודק, ואחר העיון לכאורה כתוב שם: כי כרת ברית בסבת? חרן. אי נמי: גם כרת ברית בשבתו בחרן. והכוונה אסביר להלן בתוך ביאור כלל דבריו בס"ד. [לגבי ההצעה שהנקודה בסימן שאלה אינה אלא סימן ר"ת מהשורה שמתחת - לאחר שנתברר לי בס"ד מה כתוב בשורה שמתחת (לתת) נפלה הצעה זו, ראה להלן].
6. וכרת עמו וכו - יש שם קטע שלם לפנ"ז שא"א לקרוא כי הוא מובלע בין הקמטים.
צודק, ומתחילה חשבתי שזה רק קרע. וכעת נ"ל ברור ששם כתובה אות ג) [המשך לאות ב) שכתב מקודם בביאור והוצאתו], היא נראית להדיא, ואולי ביאר שם מהו "ושמת שמו אברהם". אי נמי, באות ג) ביאר מהו "הוצאתו מאור כשדים" לשיטתו. שהרי פירש "והוצאתו" – על דיבור לך לך [ולא על נס כבשן האש כחז"ל ורמב"ן], ודיבור זה נאמר [בפשטות] בחרן ולא באור כשדים [וכתירוץ: יש בזה דעת האב"ע שדיבור לך לך נאמר אכן באור כשדים, ויש את רש"י שסובר שאברהם נולד באור כשדים ואת "לך לך... מארצך וממולדתך" מפרש: התרחק עוד מאור כשדים שכבר יצאת משם מקודם]. ולפי"ז את "ושמת שמו אברהם" לא הוצרך לפרש כי פשוט הוא, וגם לא הקשה ממנו מקודם.
7. שמת שמו - לא נראה כך. זה לא ש אלא ל ונראה שכתוב למ"ת (הנקודה שעשית מיני' סימן שאלה שייך לכאן והוא נקודה של הר"ת הנ"ל), וגם השמו לא ברור לי ונראה שאינו ש
צודק. ולכאורה כתוב שם "וכרת עמו הברית לתת - מוקדם". ויותר נראה שהסימן בין המילים הוא + שלכאורה פירושו אצלו "כלומר, דהיינו", ובא ליישב שלא תקשה על סדר הפסוק שכרות עמו הברית (ברית ביה"ב בגיל 70 או 75 לאברהם) קדם לשמת שמו (המילה בגיל 99) ולמצאת את לבבו (העקידה בגיל 137). [ואם כשיטת הסדר עולם שבגיל 70 א"כ קדמה גם ליציאתו מחרן בלך לך]. התירוץ הוא שלא כתוב "וכָרַתּ" [וכרתת] שאז יהיה זה סיפור דברים בעבר ויקשה שאינו כתוב כסדר, אלא כתוב בלשון עומד: "וכרות" [ולכן ציין כאן את ניקוד החולם], וכלומר – וכבר כרתת [אי נמי: הפועל העומד "וכרות" היינו שהפסוק מדבר ע"כ כעניין לעצמו, לא כהמשך כרונולוגי לקודם. אלא אומר: וכן / ובכן כרתת עמו ברית]. וזהו שכתב כאן: "וכרֹת עמו הברית לתת [דהיינו] מוקדם". כלומר: וכרות [בחולם] דהיינו בזמן שנכרתה, מוקדם לאירועים הנזכרים. והסיבה שכריתת הברית נזכרה אחרונה בפסוק [ומשום כך בפועל עומד "וכרות" כנ"ל] היא כי ממנה בנוי ההמשך של הפסוקים הבאים. [לגבי הסיבה שציטט כאן גם מילת "לתת" – ראה להלן]
ע"כ מה שיש לי להעיר ואדרבה אולי תורה חדשה מאיתך תצא אחר שתפענח את זה נכון.
איש_ספר כתב:הפנינים שדולה כאן הרב צו"מ הן נפלאות !
אחת היא לי אם הם ממר שושני או מהרב צו"מ. מה עוד שגם זהותו של הרב צו"מ חידה היא בעיני...!
צופה_ומביט כתב:עוד דברי תורה בס"ד:מטה עז כתב:אברהם אבינו והיציאה מחרן:
פענוח בס"ד:
ו' ח [בראשית פרק ו פסוק ח] ונח מצא חן... אבל [ב]נחמיה ט' וזח [פרק ט פסוקים ו'ז'ח'] = אתה היה [ר"ת: הוא יקו"ק האלקים (למעשה זו טעות בציטוט וצ"ל: אתה הוא ה' לבדך], אעאה [ר"ת: אתה עשית את השמים] ששוצ [ר"ת: שמי [ה]שמים וכל צבאם] = בראשית. הולל [ר"ת: הוה ליה למימר] אתה הוא שהצלת נח, ודלג. אהיה [ר"ת: אתה הוא יקו"ק האלקים] אשר בחרת.. [הסימן מציין להמשך הפסוק]
[מימין לקו: קשה(?)] הול [ר"ת: הוה ליה] להקדים מצאת לבבו סבת בחרת. כי כרת ברית בסבת? חרן [או:] גם כרת ברית בשבתו/ם בחרן --- ונל"פ [ר"ת: ונראה לפרש] בחרת = אמרת לו, ולא לאחר, ב) והוצאתו = מה אמרת לו, לך לך
ג) וש/ה(?) [אולי "ושמת שמו אברהם". כל הכתוב כאן נכנס בתוך הקמט ואינו נראה] ------ וכרֹת עמו הברית לתת + [כלומר] מוקדם.
ומצאת = עתה ידעתי כי ירא...
והביאור בהתאם בס"ד, בקובץ המצ"ב.
מטה עז כתב:בשבת שמעתי כמה דברים אודותיו מבן משפחת שויבר (השתדלתי לדייק, ואם החסרתי פרטים וכדומה, עמי תלין משוגתי וה' יכפר בעדי).
1. האחים שויבר לא קבלו את הזיהוי עם הלל פרלמן כזיהוי ודאי (לפחות בפומבי).
2. המחברות הועברו למשמרת הספרייה הלאומית על פי פסק של רבי אשר וייס שליט"א.
3. כבר בתחילת שנות ה60 העביר שושני לרב שויבר ז"ל את (חלק?) מטילי הזהב והמזומן שהיו במזוודותיו, והוא העלה את הרכוש לישראל, ולדבריו היה ניתן באותם ימים לרכוש בסכום העתק הזה את כל רחוב הפסגה בבית וגן (למי שמכיר).
4. הנ"ל הגיע לרבי שלמה זלמן אויערבך שיפסוק מה לעשות בכסף, ורש"ז הוא זה שפסק להעבירו לגמ"ח.
5. הגמ"ח שהמליץ רש"ז עליו, הוא הגמ"ח הותיק 'שערי חסד' של משפחת פורוש.
6. כששמע זאת הרב קונשטט זצ"ל, התרעם על רש"ז שלא העביר חלק מן הכסף לתמכי דאורייתא ובפרט לישיבה הקדושה, ובעקבות כך חזר בו רש"ז ופסק כי מחצית הכסף תיתרם לישיבת קול תורה, וכך הוה.
7. עוד אמר ופסק רש"ז כי מן הראוי שמי שבעתיד יעסוק בכבודו של שושני, ויפרסם מתורתו ולעילוי נשמתו, ראוי שיעניקו לו תמיכה כספית מכספי הקרן.
למען הדיוק: אינו נכון, כמובן.עובר ושב כתב:ומעולם לא חזר על אותו ביאור פעמיים.
עובר ושב כתב:חלק ממכריו מספרים על כך שהיה בעל תאוות נשים ותאוות אכילה.
צופה_ומביט כתב:
אגב, בסוף העמוד הדף כתובה שורה על פלוני "חיים מרדכי שטרן", בקשר לתשלום דמי עמלה בסך 500 לאיזה בנק/מוסד [או איש] בציריך.
נטיעות כתב:ב"ה
ס"ה (ולא ס"ח) פ"נ
היינו:
ס"ה = הלל (בגימ')
פ"נ = פרלמן (ראש וסוף)
אליהו בעסער כתב:הלל =ס''ח עם ג' אותיות
צופה_ומביט כתב:אליהו בעסער כתב:הלל =ס''ח עם ג' אותיות
בול!!
יפה מאד.
שימוש ב"עם האותיות" לגימ' נפוץ אצלו, ובדר"כ הוא לא מציין את זה אפילו.
למשל בשורה הראשונה בצילום הנ"ל: משה אהרן שמואל 991. כך עולים השמות בגימ' - אבל זה רק עם האותיות והכולל, והוא כותב כך בפשיטות.
יתכן שמשו"כ [שזה עם האותיות] הדגיש כאן את הח', לומר שזה אמור להיות סה אבל זה סח, והח' אולי נועד להקשות על הפענוח מצד אחד - ולהשלים ל"פנחס" מצד שני.
ומכאן:
"הלל פרלמן" [= "הלל פרלמן"] נרמז ב: "פנחס".
ככה גם אני חושב [כהצעה עכ"פ].
קדימה:
מה עם שנפ? נפש? שנפ'?
צופה_ומביט כתב:קדימה:
מה עם שנפ? נפש? שנפ'?
תוכן כתב:אנשים איבדו את השפיות לגמרי. משקיעים שעות על גבי שעות לפענח הבליו והזיותיו של אדם תמהוני.
תוכן כתב:אנשים איבדו את השפיות לגמרי. משקיעים שעות על גבי שעות לפענח הבליו והזיותיו של אדם תמהוני.
רציני כתב:מי שמדבר עם מי שהכיר אותו, ורואה את ה"התרגשות עם פחד עם יראת כבוד עם הרגשות" אין איך להסביר את זה.
להבדיל, ההתפעלות מרב חיים או מהחזו"א. רק ששם אפשר להסביר
רציני כתב:מי שמדבר עם מי שהכיר אותו, ורואה את ה"התרגשות עם פחד עם יראת כבוד עם הרגשות" אין איך להסביר את זה.
להבדיל, ההתפעלות מרב חיים או מהחזו"א. רק ששם אפשר להסביר
תוכן כתב:היה פעם גאון בשם ר' שלמה שוסטר שידע את הכל. והוא באמת היה ת"ח. שמעו עליו בטלויזיה ורצו לשלם לו שיהיה לו תוכנית בטלויזיה בו הוא מדבר עם אנשים על כל נושא שבעולם. אבל הוא סירב כי זה לא התאים לבן תורה. למה אתה לא מתעניין בו?
ודרך אגב, פה בפורום יש כמה וכמה אנשים שיודעים יותר ממך וחכמים יותר ממך, ותרמו לעולם התורה הרבה יותר ממר שושני. למה הם לא מעניינים אותך?
רציני כתב:תודה על ר' שלמה שוסטר חיפשתי וקראתי עליו כעת בישורון מב, כתוב שם שהניח מלא דפים של דברי תורה. האם ידוע איפה הם?
על עניין חכמי הפורום פעם כתבו על זה.
מה שנכון נכון כתב:כ'מעשה' דהראב"ע וג"פ פיקא.
צופה_ומביט כתב:
פענוח בס"ד:
"עת" לעשות לה' - תדע כונת תפלה בעת זו. – יֹדעי בינה לעיתים – חכמת אנכנהג. נוסח קבוע, בכונות שונות לכל רגעי עולם -
"כח צדיק" = יודע מה דרוש בעת זו, לכוֵן=ולהטות מכסא דין לכסא רחמים ---- ואני תפלתי ----: "עת רצון"
אבל ג"ש ראשונות עוסק בתורה דבה אמת, לא עביד לפמה"ד ---- אילפא רמי... מתחלה ואמת ולבסוף "ורב" חסד = גובר על "אמת"
וזהו א' ברב-חסדך. ענני ב"אמת" ישעך ---- הישע יהי באמת [לפיכך] יושב על כסא רחמים. ויכון בחסד כסאך (לא כסא דין) ותשב עליו באמת
כרסוָן רמיו
הצדיק 1) יודע עת. ועת ומשפט ידע לב חכם 2) יודע לכון. - מצלי (=מתפלל =מטה
ויאמר: להשמיד-ם, לולא מ' בחירו. --- עמד בפרץ לפניו --- להשיב חמתו מהשחית
[לפיכך] "עת" לעשות, להפוך למדה"ר, הפרו תורת-ך. ג"ש שאתה עוסק בתורה בלי משוא פנים = מטרה לשלמות. אבל קיום עולם מצריך הפרה
עכשיו שנשבעתי (מושבע מהר סיני----) מי מֵפר לי. אמרו היה לך לומר מופר לך
בצד שמאל של הקטע ליד שתי השורות הראשונות כתב [הוספה]:
לא תעשו עול במשפט.. [לפיכך] אין מרחמין בדין
הצעת ביאור בס"ד והתוכן העולה והמסתעף בס"ד בקובץ המצורף.
ישעיהו לוריא כתב:כב’ דן כך בכל קוץ ותג בדברי מר שושני. ולו יהי גדול כמו הרב קניבסקי, למשל. וכי יש החוקר ודן בכל קוץ שבדבריו?! ואפילו בראשונים, הדקדוקים הם בדרך כלל בלשונות שלהם, לא בפסיקים ובהדגשות בכתב יד.
צופה_ומביט כתב:ישעיהו לוריא כתב:כב’ דן כך בכל קוץ ותג בדברי מר שושני. ולו יהי גדול כמו הרב קניבסקי, למשל. וכי יש החוקר ודן בכל קוץ שבדבריו?! ואפילו בראשונים, הדקדוקים הם בדרך כלל בלשונות שלהם, לא בפסיקים ובהדגשות בכתב יד.
עניתי באישי.
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: Google [Bot] ו־ 140 אורחים