קו ירוק כתב:היו הרבה ערים של בנימין שלא נזכרו ביהושע.
מקופיא: מכמש, בת גלים, ענתות (אף שנזכרת ביהו' על ערי הלוי שבבנימין), נוב, עזמות,
יש לזה כמה הסברים: או לפי הגר"א שאלו לא היו ערים מוקןת חומה מימות יהושע,
או שנבנו מאוחר יותר.
(כגון עזמות - המזוהה עם חיזמא, שכנראה נקרא ע"ש המות הגדול שפקד את השבט אחרי מלחמת פילגש בגבעה, והוא גם נמצא ליד קובור בני אישראיל אצר קברים ענק ומגמלני, שיתכן שבו קבר אחים מנופלי שבט בנימין כ"ב אלפים).
וישנם עוד רבים כגון לוד אונו וגי חרשים וחדיד. ויש עוד שאינני זוכר כעת
מה שנכון נכון כתב:יתכן שכונת המלבי"ם לעין גנים שנזכרה בטו, לד, וס"ל שהן א' [בחילופי ל' ונ'].
קו ירוק כתב:מה שנכון נכון כתב:יתכן שכונת המלבי"ם לעין גנים שנזכרה בטו, לד, וס"ל שהן א' [בחילופי ל' ונ'].
דברי המלבי"ם קשים.
אין ספק שהיתה עיר גלים או בת גלים בשבט בנימין, צפונית לירושלים וצפונית לענתות (על ציר הכיבוש של סנחריב אשר עבר בבנימין מצפון לדרום).
גם אילו היתה עיר בשם גלים/בת גלים בין ערי נחלת יהודה, הרי שאיננה גלים/בת גלים שבבנימין הנמצאת על ציר הילוכו של סנחריב, ולא ביהודה! משכך, דברי הג' מלבי"ם ז"ל נראים כפליטת קולמוס.
לייטנר
ענתות נזכרה ביהושע כעיר הלוים שבבנימין, כפי שציינתי לעיל, אבל איננה נמנית בין ערי נחלת בנימין. (אגב, 'שילה' אינה נזכרת בין ערי יוסף).
עזמות זה שם שנזכר כמה וכמה פעמים אצל בני בנימין (חפש בר-אילן). המעניין שהוא שם חריג במקצת לקרא אדם ע"ש מות, לכן הציע לי ידיד, שמא נקראה ע"ש המות הגדול שהכחיד את השבט, וחיזמא המשמרת לכאורה את עזמות הינה סמוך למקום המלחמה וההריגה. אין הכרח שזה נכון, כמובן.
שברי לוחות כתב:היכן ניתן לראות את תרגום השבעים בעברית?
מה שנכון נכון כתב:להניח שהמלבי"ם השתמש בתרגום זה - רחוק.
להניח שכשציין בסתמא ליהושע התכוין בזה להפנות את המעיין לתרגום זה דוקא - מופקע מן הדעת.
מה שנכון נכון כתב:יתכן שכונת המלבי"ם לעין גנים שנזכרה בטו, לד, וס"ל שהן א' [בחילופי ל' ונ'].
אפרקסתא דעניא כתב:אולי חלק זה מוסב על ענתות, שביהושע שם נקראת ענות.
שברי לוחות כתב:עכשוי מצאתי בהערות שבאוצר ערכי התורה ערך בת גלים שהעיר על דברי המלבי"ם שלא נמצא ביהושע וכתב:
מה שציין שם המלבי"ם יהושע טו נט נראה כוונתו שהיתה בנחלת יהודה שבחבל הר חברון הצפוני כערים הנזכרות שם בפסוק.
...החבל העשירי. בתרגום השבעים בא כאן תיאור חבל עשירי, שהושמט מן הטקסט העברי, ואלה הן עריו:... ט)גלים -אולי בית ג'אלא, ממערב לבית לחם. ואין זה גלים שבש"א כ"ה ד; יש' י',ל , שהיא בנחלת בנימין.
אפרקסתא דעניא כתב:הסברה אומרת ששני פסוקים עם פירוט של מקומות לא הגיעו משום מקום, לעומת השמטה שהיא סוג טעות מצויה.
השאלה היא איזו כפירה היא להניח שמספר יהושע שבידינו (נה"מ) נשמטו שני פסוקים?
אין שום הגיון שכלי או מחקרי לעזוב את כל הספרים והמסורת שבידינו שדוקדקו ונשתמרו בכל הדורות לטובת מקור מפוקפק.אפרקסתא דעניא כתב:יש הוספות שבאות להסביר דברים, כגון בנוסח השומרונים. במקרה כזה ההגיון אומר שתוספת הביאור היא המאוחרת, כי היא באה לענות על קושי שמתעורר לפי הנוסח המקובל.
שונה מהן מקרה דנן, שבו אין הגיון שיוסיפו "סתם" עשר ערים על נחלת יהודה, ללא מקור קדום שבו היה כתוב כך.
צורתו המאוחרת של תרגום השבעים
מלשונם של חז"ל משתמע שהזקנים תרגמו עבור תלמי רק את חמשת חומשי התורה, וכך נראה גם מסיפורם של אריסטיאס ופילון. אולם תרגום השבעים המצוי לפנינו מכיל תרגום יווני גם לספרי הנביאים והכתובים. סגנון תרגום זה משתנה מספר לספר. ככל הנראה מדובר בפרי עמלם של יהודי מצרים שאימצו בחום את תרגום הזקנים, הם השתמשו רק בו (ולא בתורה הכתובה בעברית) לשם לימוד המקרא, והוסיפו לתרגם לצורך זה גם את שאר כתבי הקודש. מעניין שרב האי גאון בפירושו למסכת כלים (פכ"ג מ"ב) מסתייע בתרגום היווני לספר משלי, וכותב אודותיו: "כך פירשו שבעים זקנים". מאוחר יותר עברו גם על תרגום הזקנים המקורי גלגולים ושינויים שונים ומשונים. חלקם מחמת ריבוי העתקות, וחלקם ע"י עיבודים וחילופים מכוונים ומגמתיים, מהם יהודיים ומהם נוצריים. לפי עדותו של הירונימוס [שחיבר את ה'וולגטה' הלטינית ע"פ תרגום השבעים] התפצל נוסח התרגום היווני במאה הרביעית לסה"נ לשלושה ענפים עיקריים: עיבוד נוצרי ארצישראלי (-הנוסח ההכספלרי), עיבוד סורי (-הנוסח הלוקיאני) ועיבוד מצרי (-הנוסח של הֶסיכיוס). בהמשך נספחו אל התרגום של כ"ד ספרי הקודש גם תרגומים של הספרים החיצונים, ואף ספרים שמלכתחילה נתחברו ביוונית.
הספרים הכלולים באוסף המכונה בזמנינו 'תרגום השבעים' מסודרים בצורה שונה לגמרי מהחלוקה של תורה נביאים וכתובים שבמסורתינו. באוסף היווני נחלקו הספרים לשלוש קבוצות על פי תוכנם: 1. ספרי מצוות ותולדות [חמשה חומשי תורה, יהושע, רות, מלכויות ודברי הימים]; 2. ספרי נבואה [תרי עשר, ישעיהו, ירמיהו, ספר ברוך החיצון, איכה ואיגרת מיוחסת לירמיהו, יחזקאל ודניאל]; 3. ספרי חכמה ושירה [אסתר, ספר טוביה, מעשה יהודית, ספר עזרא החיצון, עזרא ונחמיה, מקבים, תהלים, איוב, משלי, קהלת, שיר השירים, חכמת שלמה, בן סירא ומזמורי שלמה]. 'ספר מלכויות' כולל בתוכו את ספר שמואל, והוא מחולק לארבעה חלקים: שמואל א' וב', מלכים א' וב'. חלוקה זו מצאה לה משום מה מקום אצל היהודים מדפיסי המקראות הגדולות, וכך השתרשו השמות הללו גם בתוכינו, אע"פ שאין לכך שום מקור בחז"ל.
חלק משמות הספרים שבתרגום השבעים מתאימים דווקא למקורותינו הקדומים. חומש בראשית נתכנה 'ספר הבריאה' [או 'ספר ראשית התולדות'], חומש שמות נקרא 'ספר היציאה' (השוה למה שכתב הרמב"ן בהקדמתו לספר שמות: "השלים הכתוב ספר בראשית שהוא ספר היצירה בחדוש העולם ויצירת כל נוצר, ובמקרי האבות שהם כענין יצירה לזרעם ... ונתיחד ספר ואלה שמות בענין הגלות הראשון הנגזר בפירוש ובגאולה ממנו"), ויקרא מכונה 'ספר הלויים' (ואצל חז"ל 'תורת כהנים', והרי בהרבה מקומות בתורה נזכר הצירוף 'הכהנים הלוים'), במדבר קרוי 'ספר המספרים' (כעין זה בלשון חז"ל 'חומש הפקודים'), ודברים קרוי 'החוק המשני' (כדוגמת 'משנה תורה'). מגילת איכה נקראת 'קינות', וזהו גם שמה בלשון חכמים (ראה בברכות נ"ז, ב'; מועד קטן כ"ו, א'; חגיגה ה', ב' ועוד).
שינויים נוספים
בעוד שחז"ל מפרטים שינויים בודדים שנעשו ע"י שבעים הזקנים, מצביעים החוקרים על אלפי שינויים והבדלים בין תרגום השבעים המוכר כיום לנוסח התורה שבמסורתינו. אמנם חלק גדול מהשינויים נובע מאילוצים המצויים אצל כל מתרגם, וכענין שאמרו בקידושין (מט.): "המתרגם פסוק כצורתו הרי זה בדאי" (עיי"ש במפרשים). ישנם אף מקומות בהם ניכר שהמתרגמים לא הבינו את הכתובים במקורם כראוי, וכמו כן הרבה מההבדלים נגרמו רק בעטיים של שגיאות ושיבושי המעתיקים במשך הדורות. אולם בלא מעט מקומות נראה די ברור שהמתרגמים [המאוחרים יותר] באמת השתמשו בנוסח עברי שונה מזה של המסורה. אכן, עם גילויין של מגילות קומראן נמצאו לצד ספרים הכתובים כהלכה, גם מיעוט טפסים של ספרי המקרא שנכתבו בידי הדיוטות שלא היו אמונים על מאמר חכמינו "מסורת סייג לתורה". הוברר שתורף ספרים אלו אמנם מתאים לנוסח המסורה, אך הם נבדלים ממנו בשינויי כתיב, בצורות דקדוקיות ומעט גם באוצר המילים. פרופסור ר' יחזקאל קוטשר האריך בחקר לשון המגילות, וזו תמצית דבריו (מתוך המבוא לספר שמואל מהדו' דעת מקרא, עמ' 158): בזמן הבית השני כבר לא היתה העברית המקראית מדוברת בפי העם, והארמית החלה לרשת את מקומה (ובפי המשכילים יושבי הערים – גם היוונית). העברית שדברו בה היתה זו הקרויה 'לשון חכמים', השונה בהרבה משפתם של הכתובים. לפיכך לא היתה לשון המקרא מובנת לעם די הצורך. היו גם שהתקשו לקרוא בספרי התנ"ך בשל הכתיב החסר (והניקוד עדיין לא היה נהוג). על כן, כנראה היו מצויים טפסים של ספרי מקרא 'עממיים' שנועדו להקל על הקורא. לשם כך כתבו בכתיב מלא, ואף החליפו מלים וצורות מקראיות במלים ובצורות שכיחות יותר. אך ביודעין ובלא יודעין השפיעה גם הלשון המאוחרת, ובעיקר השפה הארמית, על טפסים אלה אף שלא לצורך. [יש להוסיף על דבריו של קוטשר, שיתכן מאוד שרק אנשי כת קומראן (בעלת הזיקה לצדוקים), ואולי רק מיעוטם, הרשו לעצמם כתיבה חופשית שכזו. שרידי מגילות מקראיות שנמצאו במערות ואדי מורבעת ונחל חבר, שם מצאו מסתור חיילי בר כוכבא, מעידות שכותביהן השתמשו בנוסח המסורה, ונזהרו לא לסטות ממנו כלל. לנגד 'פתיחות' זו בכתיבה קמה וגם ניצבה אזהרתו של התנא רבי ישמעאל לרבי מאיר (עירובין יג.): "בני, הוי זהיר במלאכתך שמלאכתך מלאכת שמים היא (ר"מ היה לבלר, כמבואר שם), שמא אתה מחסר אות אחת או מייתר אות אחת - נמצאת מחריב את כל העולם כולו".] טפסים 'עממיים' כאלה היו גם לנגד עיניהם של כמה מהמתרגמים ליוונית (וללעזים אחרים), והם אף הסתייעו בהם, כדרכו של כל מתרגם הרואה חובה לעצמו לעשות את תרגומו מפורש ופשוט, למען ירוץ בו הקורא.
אפשר שגם חז"ל הכירו שינויים אלו שבתרגום היווני, אלא שהם התייחסו רק לאותם שינויים שנעשו על מנת להעלים ולהסתיר מתלמי המלך את פשוטו של מקרא, ולא לשאר הענינים שמטרתם היתה לפרש ולהבהיר את הכתובים.
נציג כאן כמה נקודות מעניינות מתוך תרגום השבעים, ונראה כיצד שילבו המתרגמים, או הכותבים העממיים שקדמו להם, פרשנות [שהיתה מוכרת גם לחז"ל] ומסורות מדרשיות בתוך גוף הכתובים. (חלק מהדברים הובא בקצרה בספר 'המקרא והמסורה' של הגאון ר' ראובן מרגליות, מאמר 'חכמי התלמוד ותרגום השבעים', עמ' נט – סא. תודתי נתונה לר' אשר זינגר הי"ו שהיפנני למקור זה.)
נפתח במספר דוגמאות פשוטות. נדרה של חנה (שמואל א' א', י"א) 'וּנְתַתִּיו לה' כָּל יְמֵי חַיָּיו וּמוֹרָה לֹא יַעֲלֶה עַל רֹאשׁוֹ', תורגם בתרגום היווני כמדבר בנזיר עולם: "עד יום מותו יין ושכר לא ישתה, וברזל (-תער) לא יעלה על ראשו". קרוב לזה נכתב במגילת שמואל שנמצאה בקומראן: "וישב לפני ה' שם עד עולם, ונתתיהו נזיר עד עולם". וכך שנינו במסכת נזיר (פ"ט מ"ה): "נזיר היה שמואל, כדברי רבי נהוראי, שנאמר 'ומורה לא יעלה על ראשו'. נאמר בשמשון (שופטים י"ג, ה') וּמוֹרָה [לֹא יַעֲלֶה עַל רֹאשׁוֹ כִּי נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה הַנַּעַר], ונאמר בשמואל ומורה, מה מורה האמורה בשמשון נזיר אף מורה האמורה בשמואל נזיר". אלא שר' נהוראי לא תיקן את הכתוב כי אם פירשו, ואילו בעלי המגילה והמתרגמים הכניסו ביאור זה אל תוך המקרא.
על מאמרו של נבל הכרמלי 'וְלָקַחְתִּי אֶת לַחְמִי וְאֶת מֵימַי' (שמואל א' כ"ה, י"א), אמר רבי איבו: "כל מקום שנאמר מים יין הוא, אלא ששינו הכתובים [שלא] להזכיר יין" (מדרש שמואל פכ"ג, י', והשוה לעירובין ס"ה סוף ע"א). אכן כך כתבו השבעים: "ולקחתי את לחמי ואת ייני".
את הפסוק 'קִרְבָּם בָּתֵּימוֹ לְעוֹלָם' (תהילים מ"ט, י"ב) תרגמו השבעים כאילו נכתב 'קברם בתימו'. וכה דרשו חכמינו: "קרבם בתימו לעולם - אל תקרי קרבם אלא קברם" (מועד קטן ט., עי' גם בתרגום ובראב"ע בתהלים שם).
ומכאן לדוגמאות מורכבות יותר. לפנינו בבראשית (כ"ו, ל"ב) נאמר: וַיְהִי בַּיּוֹם הַהוּא וַיָּבֹאוּ עַבְדֵי יִצְחָק וַיַּגִּדוּ לוֹ עַל אֹדוֹת הַבְּאֵר אֲשֶׁר חָפָרוּ וַיֹּאמְרוּ לוֹ, מָצָאנוּ מָיִם. ואילו בתרגום השבעים נכתב: "ויאמרו, לא מצאנו מים". למרבה ההפתעה נגלה שבמדרש בראשית רבה (מהדו' תיאודור-אלבק ס"ד, ל"ב) הוצע לפרש כך בכתוב, ורק בשל גזירה שוה בין פסוק זה למקרא שקדם לו נדחה ביאור זה. וז"ל המדרש: "ויבאו עבדי יצחק ויגידו לו על אודות הבאר אשר חפרו ויאמרו לו מצאנו מים - אין אנו יודעין אם מצאו אם לא מצאו, ממה דכתיב (בראשית שם, י"ט) וימצאו שם באר מים חיים, הוי שמצאו מים". כדי לבאר כיצד ניתן להבין מהכתוב שעבדי יצחק לא מצאו מים, מציין ר' שמואל שטראשון (פירוש הרש"ש למדרש, על אתר) למשנה במס' סוטה (פ"ה מ"ה): "לא עבד איוב את הקדוש ברוך הוא אלא מאהבה, שנאמר (איוב י"ג, ט"ו) 'הן יקטלני לו איחל'. ועדיין הדבר שקול - לו אני מצפה או איני מצפה? תלמוד לומר (שם כ"ז, ה') 'עד אגוע לא אסיר תומתי ממני' מלמד שמאהבה עשה". ובפירוש הרמב"ם שם: "לא, אף על פי שהוא כתוב באל"ף הרי הוא מורה לפעמים הוראה חיובית. ולו, אף על פי שהוא כתוב בוא"ו הרי הוא מורה לפעמים הוראה שלילית. וכבר הזכיר טעם הדבר מי שדבר על אמות הקריאה (כנראה הכוונה למדקדק ר' יהודה חיוג'). ולפיכך זה שנאמר לא איחל, לדעתו אין בכתיבתו באל"ף או בוא"ו כדי להסיר הספק בין החיוב והשלילה".
לפנינו בבראשית (מ"ט, י"ט כ') נאמר: גָּד גְּדוּד יְגוּדֶנּוּ וְהוּא יָגֻד עָקֵב. מֵאָשֵׁר שְׁמֵנָה לַחְמוֹ וְהוּא יִתֵּן מַעֲדַנֵּי מֶלֶךְ. האות מ"ם של 'מאשר' טעונה ביאור (עיין במפרשים). והנה בתרגום השבעים כתוב: "והוא יגוד עקֵבִם. אשר שמנה לחמו", כלומר, המ"ם משתייכת בכלל למילה הקודמת. למעשה זוהי צורת פרשנות מוכרת למדי. במלכים א' (כ', ל"ג) כותב רש"י על המילות הקשות 'וַיַּחְלְטוּ הֲמִמֶּנּוּ': "והה"א של הממנו נוטה במסורת לשתי התיבות, כאלו נכתב ויחלטוה ממנו". והרד"ק שם מביא את תרגומו של יונתן בן עוזיאל 'וחטפוהא מיניה', ומבאר גם הוא: "כאילו ה"א הממנו קשורה עם ויחלטו, כאילו אמר ויחלטוה ממנו".
כעין זה נרשם במסורה לשמואל (ב' ה', ב'): "ג' מילין קדמיתא נסיב מן תנייתא [- בשלושה מקראות המילה הראשונה נטלה לעצמה אות שראויה להיות בשניה]. 'אַתָּה הָיִיתָה מּוֹצִיא וְהַמֵּבִי אֶת יִשְׂרָאֵל' (שמואל שם) [דהיינו, יש לקרוא את הפסוק כך: 'אתה היית המוציא והמביא את ישראל']. 'יִדַּעְתָּה שַּׁחַר מְקֹמוֹ' (איוב ל"ח, י"ב) [צריך לקרוא 'ידעת השחר מקומו']. 'וּמִתַּחַתה לְּשָׁכוֹת הָאֵלֶּה' (יחזקאל מ"ב, ט') [יש לקרוא 'ומתחת הלשכות האלה']". (ראו עוד דוגמאות רבות בתוספות לסנהדרין ד: ד"ה לטטפת.)
ידועה השאלה מדוע הבן השני שבהגדה השואל "מה העבודה הזאת לכם" מוגדר כרשע, כיון שאמר "לכם, ולא לו", ואילו הבן הראשון שהקשה "מה העדות והחוקים והמשפטים אשר ציוה ה' אלקינו אתכם" (דברים ו, כ), נחשב לחכם ושאלתו רצויה. הרבה ראשונים מתרצים שבאמרו 'אלקינו' הכניס החכם את עצמו לתוך הכלל. אמנם ברוב רובם של ההגדות שנכתבו בעבר באשכנז ובצרפת הגירסא: "אשר ציוה ה' אלקינו אותנו", וכך כתוב גם במכילתא (פר' בא מסכתא דפסחא פי"ח) ובירושלמי פסחים (פ"י ה"ד) בברייתא המפרטת את שאלות ארבעת הבנים. ובהגדה כ"י נוי יורק 6120 (מובא בהגדה שלמה עמ' 121) מבואר יפה: "ויש גורסין באגדה 'אשר ציוה ה"א אותנו'. ואומרים, כי אע"פ שבפסוק כתיב 'אתכם', לא בא בעל ההגדה לומר הפסוק כמשפט כשאר הפסוק, אך בא להודיענו איך היא שאלת [החכם]. על כן אמרה בכל לשון, ולא יאמר 'אתכם', כרשע שאומר מה העבודה הזאת לכם". מעתה נבין, שעל רקע זה תרגמו השבעים: "אשר ציוה ה"א לנו".
בבמדבר (כ"א, ל') בפסוק 'עַד נֹפַח אֲשֶׁר עַד מֵידְבָא', נראה שהשבעים קראו "עד יפח אש עד מידבא". והנה ע"פ המסורת יש לסמן בספר תורה נקודה על גבי האות רי"ש שבמילה 'אשר'. וראה בחזקוני (בראשית ט"ז, ה'): "כל תיבות נקודות שבתורה מסופקות היו בידיו של עזרא הסופר. אמר אם יבא משה רבינו ואומר לי מפני מה כתבת את אלו, אומר לו כבר נקדתי עליהם. ואם אומר לי למה נקדת עליהם, אומר לו הרי [לא] מחקתים ואעביר את הנקודות מעליהם" (מקור הדברים באבות דר' נתן פל"ד ובנוסחא ב' פל"ז, עיי"ש). אם כן איפוא, גם ע"פ המסורה יש מקום לקריאה 'נופח אש'. ויתכן שעל זה סמכה הגמרא בבבא בתרא (עט.) בדרשה: "עד נפח - עד שתבא אש שאינה צריכה ניפוח". וברשב"ם מבואר: "עד נופח - כלומר אש שמנופח מעצמו, כדכתיב (איוב כ', כ"ו) תְּאָכְלֵהוּ אֵשׁ לֹא נֻפָּח".
הכתוב 'מוֹאָב סִיר רַחְצִי' (תהלים ס', י') תורגם על ידי השבעים באפן מוזר: "מואב סיר תקוותי". לכאורה נכשל המתרגם בכך, כיון שהיה רגיל יותר בארמית שבה מורה השורש רח"ץ על בטחון. אך אפשר גם שביאר את הפסוק כענין שאמרו במדרש במדבר רבה (י"ד, א'): "מואב סיר רחצי - לפי שבשעה שברח דוד מפני שאול הוליך אביו ואמו אל מלך מואב, כי היה ירא מפני שאול. והיה בוטח בהם, לפי שהיה מרות המואביה".
הסברה אומרת ששני פסוקים עם פירוט של מקומות לא הגיעו משום מקום, לעומת השמטה שהיא סוג טעות מצויה.
השאלה היא איזו כפירה היא להניח שמספר יהושע שבידינו (נה"מ) נשמטו שני פסוקים?
איתן כתב:חבר שלי אמר לי שהיו דפוסים יהודיים של תנ"ך שהכניסו אץת פסוקים הנ"ל מתרגום שבעים לפנים הטקסט. ושגם בימינו בהוצאת קורן הם מובאים באותיות קטנות.
קו ירוק כתב:איתן כתב:חבר שלי אמר לי שהיו דפוסים יהודיים של תנ"ך שהכניסו אץת פסוקים הנ"ל מתרגום שבעים לפנים הטקסט. ושגם בימינו בהוצאת קורן הם מובאים באותיות קטנות.
?
קו ירוק כתב:מסתמא הכוונה להוצאה עתיקה בשם דומה או מטעה מה.
איתן כתב:קו ירוק כתב:מסתמא הכוונה להוצאה עתיקה בשם דומה או מטעה מה.
איני יודע. אולי הוא טעה. אולי אני טעיתי. אולי יש מהדורות שונות. אולי הייתה אי-הבנה.
קו ירוק כתב:ראיתי. ועד כה לא ידעתי.
מוזר שמהדורת קורן בחרה לספח לספר יהושע שבמסורה פסוקים הנעדרים מכל כתבי היד המובחרים של המסורה ובראשם כאר"צ.
היעלה על הדעת להוסיפם משום איזה כתבי יד ומהדורות דפוס קיימות (הערת שוליים בדפוס ורשא ומסתמא בעוד דפוסים).
הערת בצדק שהתרגום היווני השאיל זאת מספר דבהי"א ו סג-סד.
פרשת_דרכים כתב:קו ירוק כתב:ראיתי. ועד כה לא ידעתי.
מוזר שמהדורת קורן בחרה לספח לספר יהושע שבמסורה פסוקים הנעדרים מכל כתבי היד המובחרים של המסורה ובראשם כאר"צ.
היעלה על הדעת להוסיפם משום איזה כתבי יד ומהדורות דפוס קיימות (הערת שוליים בדפוס ורשא ומסתמא בעוד דפוסים).
הערת בצדק שהתרגום היווני השאיל זאת מספר דבהי"א ו סג-סד.
לא רק קורן, אלא כל מהדורה סטנדרטית מדפיסה פסוקים אלו במקומם.
מדובר בטעות השמטה מפני הדומות (שני הפסוקים מסתיימים "ערים ארבע".)
ראה בארוכה הערת מנחת שי על אתר. מוכיח מהא דבסיכום מנין הערים נאמר "ערים שתים עשרה", וללא הערים שבשני הפסוקים - אין לך אלא שמונה!
קודם וממטה גד יש ספרים שכתוב בהם שני פסוקים ואלו הן: (לו) וממטה ראובן את בצר ואת מגרשה ואת יהצה ואת מגרשה: (לז) את קדמות ואת מגרשה ואת מיפעת (ס"א את) ואת מגרשה ערים ארבע: וכן ראיתי בדפוסים ישנים. ופסוקים אלו הם גם בד"ה א' ס"ג-ס"ד: ובס"ס ישנים כ"י פסוק ראשון כתוב באופן אחר: וממטה ראובן את עיר מקלט הרצח את בצר במדבר ואת מגרשה את יהצה (ס"א ואת יהצה) ואת מגרשה: וכן נראה נכון לפרש ד' ערים אלו לפי הסכום שכתוב בפ' ערים שתים עשרה ורד"ק כתוב לעיל בפסוק לבני מררי ול"ש בזה הפסוק אומר כי שתים עשרה ערים היו לבני מררי ממטה ראובן וממטה גד וממטה זבולון ולמטה בספור הערים לא כתב אלא שמנה ערים ממטה זבולון ארבע ממטה גד ארבע וממטה ראובן לא כתב. וי"ס מוגה בהם וממטה ראובן את בצר ואת מגרשה את יהצה ואת מגרשה את קדמות ואת מגרשה ואת מיפעת ואת מגרשה ערים ארבע: ולא ראיתי שני פסוקים אלו בשום ספר ישן מדוייק אלא מוגה במקצתם וראיתי כי נשאל רבינו האי ז"ל בזאת השאלה והשיב אף על פי דהכא לא חשיב להו בדברי הימים חשיב להו נראה מתשובתו כי אינם כתובים בספריהם עכ"ל ועיין מה שכתוב במסרה גדולה בגליון ומ"ש למעלה בסי' י"ג בחשבון חצי הספר בפסוקים: וחילוף כזה מצאתי בנחמיה סימן ז' ע"ש:
חזור אל “מטפחת ספרים ועיטור סופרים”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 203 אורחים