אך באמת כאשר ראיתי בספר קורא הדורות לקונפורטי, האריך הרדב"ז ימיו עד ק"י שנה, וכתב יותר משני (צריך לומר משלשה וכן הוא בשם הגדולים) אלפים פסקים במשך ימי חייו מלבד שאר ספרים, לא יפלא עוד בעינינו שברבות השנים, וברבות הפסקים והספרים, שכח לפעמים דברי עצמו.
עושה חדשות כתב:
והרי אצל הרמב"ם הדבר ידוע כך, וכמו למשל מה שכ' בסהמ"צ על י"ח טריפות שהם אסורות מדרבנן וחזר בו בחיבורו אח"כ, וכן הרבה כיו"ב. ובחידושי הריטב"א זה מצוי אין ספור פעמים שיש שינויים בדעתו ממסכת למסכת וממהדו' למהדו' וכו'. וכל מי שינסה ליישב בפלפולים למה במס' גיטין הריטב"א מתרץ כך ובקידושין אחרת, הלא ייחשב למתמיה.
ומאידך גיסא, מקובל בביהמד"ר שסתירה ברעק"א זה סוף העולם, דהיינו אם בגי' שו"ע הוא נקט X ואילו בתש' או בחיד' הוא נקט Y, חייבים למצוא תירוץ. ועאכו"כ בד' הרשב"א להק' סתירה מהחיד' לתש' ומתוה"ב לעבוה"ק וכו'.
אוצר החכמה כתב:ידוע מה שכתב בנו של הח"ח שיש סתירה בהלכות שבת מחמת שחלק כתב הוא וחלק כתב הח"ח.
אוצר החכמה כתב:גם שם לא הובאו דברי החזו"א אלא הוצהר שהם ידועים.
מכאן משמע דדבר שטיבולו במשקה צריך נטילה אפילו בפחות מכזית אף שבפת גמור כתב המחבר בסימן קנ"ח ס"ג בשם י"א דאין צריך נטילה בפחות מכזית וזהו שלא כמו שכתבנו שם במשנה ברורה בס"ק כ' וכבר העירותי זאת בהדפסה שניה בשולי הגליון אכן כעת מצאתי לי תנא דמסייע לדברי הלא הוא הרשב"ץ בס' יבין שמועה ד' ל"ה שכתב בענין כרפס דדעת הרמב"ם דבעינן כזית וכתב דכן מסתבר דכיון דצריך נטילה בודאי כזית בעינן כבאוכל פת גמור דמסתבר דאינו חייב בנטילה דבודאי לא גזרו בכגון זה משום סרך תרומה וכמו כן לענין פירות בדבר שטיבולו במשקה והביאו גם במטה יהודה הרי ממש כדברינו וצ"ע לדינא:
כתב בדה"ח האוכל לעק"ך למתק השתיה וטובל הלעק"ך ביי"ש לא הוי דבר שטיבולו במשקה משום דזיעה הוא מהתבואה והוי מי פירות ואף אם הי"ש מזוג הוא במים מ"מ מועט הוא וא"צ נטילה עכ"ל משמע מזה דאם המים הוא רוב [לפי הגראדי"ן] הוי בכלל משקה. ואם הלעק"ך הוא פחות מכזית נראה דיש להקל וכמש"כ לעיל במ"ב ס"ק י':
ואם הלעק"ך הוא פחות מכזית ג"כ אין להקל
מעט דבש כתב:
אבל בהדפסה שלישית, השאיר הח"ח את דבריו בסימן קנ"ח כמו שהיה בהדפסה ראשונה (ללא ההערה, וללא התיקון).
לעומקו של דבר כתב:מעט דבש כתב:אבל בהדפסה שלישית, השאיר הח"ח את דבריו בסימן קנ"ח כמו שהיה בהדפסה ראשונה (ללא ההערה, וללא התיקון).
פלא. אולי שלישית הוא העתקה מדפו"ר?
לעומקו של דבר כתב:אוצה"ח הדברים פשוטים, קשה מאוד להניח, שהיו חלקים במ"ב, שהמ"ב מסר את הוצאתם באופן מוחלט לבנו ר' לייב (או למישהו אחר) בלי שום מעורבות שלו, ואח"כ הלך והדפיסם על שמו (כולל כל התיאור הפלסטי שלו על עבודתו בעריכת הספר). לא הייתי מקבל זאת על אף מחבר ספר הלכה, כ"ש לא על הח"ח, ולדעתי א"צ להאריך בזה.
כן ייתכן שהיו חלקים במ"ב שהייתה לר' לייב מעורבות גדולה, או בעיבוד החומר, או אדרבא בליטוש וניסוח סופי, או הכי קיצוני, שהח"ח רק עבר ותיקן על מה שר' לייב כתב (כמובן באופן שהמ"ב עצמו ג"כ היה מונח בשעת עברו בסוגיות הרלוונטיות).
וכך מדוייק בדברי בנו "בשביל שהכתבים לא יצאו מעט אחת נמצאו לפעמים סתירות שהרב המחבר לא עמד עליהם", כלומר שהמ"ב ודאי עבר על הדברים רק בגלל שלא היו מכתיבתו לכן לא "עמד עליהם", ולא שיש סתירות כיוון שזה שני כותבים שונים וגברא אגברא קרמית.
יש להוסיף לזה כמובן, שיש סתירות בדברי הח"ח גם בשאר החלקים, כמו שיש בשאר ספרים, וכל לומד במהדורות דרשו ועוז והדר יראה בד"כ שציינו לסתירות (אלא שלמרבה הצער לא עשו את המלאכה לברר היכן נמצאים עיקר הדברים, לפי הכללים המקובלים, למשל סוגיא בדוכתא עדיפא, או שבמקום שכתוב מפורש א"נ שמברר את הדברים ומביא כל דברי האחרונים ומכריע ביניהם, וכה"ג שם הוא עיקר הכרעת המ"ב).
תודה למי שהחכימני בפרטי
עושה חדשות כתב:ומאידך גיסא, מקובל בביהמד"ר שסתירה ברעק"א זה סוף העולם, דהיינו אם בגי' שו"ע הוא נקט X ואילו בתש' או בחיד' הוא נקט Y, חייבים למצוא תירוץ.
עוד כתב שם הגרע"א ז"ל דנראה דאע"ג דמתחייב באונסין מ"מ חיוב השומר שלו לא פקע, ונפ"מ בהי' שוה זוז בשעת כפירתו ואח"כ נשבר כשהי' שוה ד', דשומר חייב כשעת פשיעתו דהיינו בשעה שנשבר, כמ"ש בקצה"ח סי' רצ"א סק"א, וה"נ יתחייב ד', ולא כשעת הכפירה, והנה בשומר ששלח יד מבואר בב"מ מ"ג ב' דבהוקר ואיתבר ממילא אף לב"ש אינו משלם אלא כשעת שליחות יד, כמ"ש תו' שם ד"ה לימא והרמב"ן, ומשמע אף באיתבר ממילא בגוונא שיש לחייבו מדיני שמירה, דאל"כ לוקמא בכה"ג, וכ"ה בטור סי' רצ"ב, וכ"כ שם הגרע"א ז"ל בתוד"ה ר"ע דמוכח התם דשומר ששלח יד ונתחייב באונסין כגזלן פקע מיני' חיובי שומרין, וכ"כ מרן זללה"ה בליקוטים לב"מ שלהי המפקיד, ושם הוכיח כן מהא דפרכינן ב"מ שם לרבה לימא דאמר כב"ש, והא אם איכא חיובי שמירה הרי לכו"ע דחייב ד', ולא מסתבר לחלק בין אם נעשה גזלן ע"י שליחות יד לבין אם נעשה גזלן ע"י כפירה, ולפ"ז צ"ל דהגרע"א ז"ל בב"מ הדר בי' ממש"כ בשו"ע שם, וצ"ע, ועי' בהגהות אמרי ברוך בחו"מ סי' רצ"ב ס"א ובש"ך שם סק"ו.
עושה חדשות כתב:נכתב כאן לעיל, (חזו"א, דברי יציב, וכו'), שבודאי הח"ח לא היה 'מכניס' את פסקיו של בנו הג"ר לייב למשנ"ב, לולי שעבר ע"ז פרט פרט והסכים על ידו.
ואכן כאשר שמעתי דבר זה לראשונה מאת מהגר"נ קופשיץ, היה הדבר נראה עלי כהיאחזות עיקשת. עד שראיתי את הקטע הבא במלואו:
הנה הגאון רבי לייב זצ"ל (שהיה אדם גדול למאד כידוע), מעיד לנו הדבר שהרבה פעמים עוד קודם שהוא שלח את כתביו הערוכים, הקדימו אביו הח"ח וכבר מסר לדפוס את מעשה ידיו. ונשאלת השאלה, אם אמור להגיע בדואר כתבים מאת הבן, כי הוא מקבל ע"ז משכורת, וזה נכנס קומפלט למשנ"ב, וכי יש לח"ח (הרבה!) זמן מיותר לכתוב את הסימן לחינם? על כרחך, שכל סימן וסימן הח"ח מכין במו ידיו, אלא שהוא מבקש את בנו לכתוב ג"כ, ואין הבן יודע האם זה משום שהוא צריך לו או משום שהוא חס עליו שלא יכהן ברבנות ושלא יפרוש ח"ו, אבל התמונה המלאה היא שבכל מקרה יש סימן ערוך ומוכן ע"י הח"ח, אם הבן מזדרז זכה לו, ואם לא יזדרז יקדימנו האב. ומן הסתם ענווה יתירה שנה כאן ר' לייב, ובאמת הח"ח רצה את חוות דעתו כדי שיהיה לו תוספת בירור וביקורת. אבל לחשוב שיש לח"ח חומר מוכן, וכאשר בנו מזדרז לשלוח ה"ה מבטל דעתו מפני דעת בנו, זה דבר תימה. וממילא זה לא יכול להיות ההסבר המושלם על סתירות במשנ"ב, אלא רק להצטרף ולסייע לתירוצים אחרים, וכפי שכתבתי בהודעה הראשונה.
אם כי שמעתי פעם מחכ"א, שיש בזה שינוי משמעותי כלפי חלק ו' של המשנ"ב, ושם מצוי הרבה יותר סתירות, מיניה וביה ומכרכים אחרים. ואיני יודע האם זה כלל בדוק.
מעט דבש כתב:לעומקו של דבר כתב:מעט דבש כתב:אבל בהדפסה שלישית, השאיר הח"ח את דבריו בסימן קנ"ח כמו שהיה בהדפסה ראשונה (ללא ההערה, וללא התיקון).
פלא. אולי שלישית הוא העתקה מדפו"ר?
מה הפלא, הרי ציינתי לדברי הביאור הלכה (תעג, ו), שאחרי ההדפסה השניה, מצא תנא דמסייע לדבריו במהדורה הראשונה בדברי הרשב"ץ, ולכן השאיר כמהדורה הראשונה.
ורציתי להראות, שגם כשהדפיס חלק ה' (סימן תעג), עדיין היו עיניו וליבו על מה שכתב בענין זה בחלק ב' (סימן קנח).
אוצר החכמה כתב:לא הבנתי מה אתה כותב.
אתה עצמך כותב שיש סתירות בדברי הח"ח, ובעיני זה לא קושיה בפרט בספר שמלקט כמו שעשה הח"ח ולא כתב את שיטת תלמודו. כך שיתכן בהחלט שפעם היה נראה לו יותר כדעה אחת, ופעם אחרת יותר כדעה שנייה. ולא סבר שהוא חייב לתקן שם בגלל שהיום חשב כך כי מקום לזה ויש מקום לזה. כל זה ביאר הרב עו"ח בתחילת האשכול.
ע"ז הסביר ר' לייב שכיוון שהח"ח נתן לו לכתוב חלקים מסויימים (לא הבנתי מה כל העניין עם באופן מוחלט והתיאור הפלסטי, לא ראיתי את זה כבר הרבה שנים אבל ר' לייב מתאר שם בצורה די ברורה את סדר עבודתם וברור שהח"ח אח"כ קיבל את זה והכניס לספר). רק טוען ר' לייב שכיוון שכאן את עיקר העבודה עשה הוא (אם הח"ח היה יושב שבעה נקיים על כל פרט ופרט בעבודת ר' לייב איזה תועלת היתה לו בעבודתו) סמך הח"ח כאן על הכרעתו ולא נכנס לדון בה. אבל במקום אחר שהוא עצמו ישב על העניין היה נראה לו להכריע אחרת, וכאמור לדעתו זה לא תקלה אלא כך סבר שראוי.
זה הסבר בדבריו.
אבל מה שהביאו כאן בשם החזו"א הוא שלא היה נראה לו כן אלא שטעה ר' לייב והח"ח כן סבר בשני המקומות את אותה סברא. איני יודע אם החזו"א (ע"פ הסיפור אין לנו כתוב בספר ע"ז) היה אומר את זה על כל הסתירות שהזכרת ולא היה נראה לו כלל הסברא שהזכרתי לעיל או שלא ויש חילוק בין דברים.
עכ"פ אני מחכה גם לתירוץ הפשוט שאומרים שיש על הסתירה.
פייערמאן כתב:במבחר כתבים לר"מ שטראשון כתב על סתירות ברדב"ז,אך באמת כאשר ראיתי בספר קורא הדורות לקונפורטי, האריך הרדב"ז ימיו עד ק"י שנה, וכתב יותר משני (צריך לומר משלשה וכן הוא בשם הגדולים) אלפים פסקים במשך ימי חייו מלבד שאר ספרים, לא יפלא עוד בעינינו שברבות השנים, וברבות הפסקים והספרים, שכח לפעמים דברי עצמו.
תוספת גבורה כתב:במחילה מכבוד הכותבים הנכבדים. מי שמחשיב את ספר המשנה ברורה כספר של ליקוט שיטות, מומלץ לו להחליף את ספר המשנה ברורה שבארון הספרים שלו בספרי ליקוטים יותר מוצלחים.
רק לשם מראה מקום לעיקש שלא שם ליבו לכך לבד, יעויין במאסף "ישורון" בכרך האחרון (עמוד שסד) במה שהובא בשם הגר"מ סולוביציק שאמר בשם אביו הגרי"ז שספר משנה ברורה אינו ספר ליקוט, נאר דאס איז אפגעלערנט אורח חיים.
והחזון אי"ש לא היה מחשיב את פסקיו של המשנה ברורה שהיא הוראה מקוימת כמו מפי סנהדרין בלשכת הגזית, אם היה מלקט, גם המוצלח ביותר.
ומה לנו יותר מעדותו של הבעל דין בעצמו, אשר כתב הח"ח לאחד מרבני דורו ששאלו אם בדעתו לחבר חיבור כצורת המשנה ברורה גם על יו"ד וכך כתב לו.. ולאשר שאלני אודות חיבור משנה ברורה על יו"ד אודה ולא בוש אודות יו"ד לא עסקתי, חסד הש"י היה עלי לעזרני לברר האו"ח, וגם זה מעשה ניסים כי עסקתי בו לערך כ"ה שנים כי הוכרחתי ללמוד כל ענין עם הראשונים, וכל הראשונים שהובא בב"י הכל למדתי בחסד הש"י וכן כל האחרונים שהובא במ"א הכל עיינתי בהם בעזה"י ובצירוף חברים גדולי תורה ואין בי כח לעת זקנתי לעסוק ביו"ד ולברר כל פרט למעשה..
כך שכל נסיון לתרץ סתירות בדברי המשנה ברורה בדברי בנו ר' לייב, מביאים לידי גיחוך ובעיקר לידי צער גדול, על הירידה בעמל התורה שקיים בדורינו, לעמול בהבנת ולימוד הסוגיות כפי המצטרך.
הזריזות לא מספיקה, כאשר מדובר על עבודות יסודיות כ"כ, וא"כ גם אם השתמש בכתבי בנו, הרי יש לנו מידע שאת הסוגיות בעצמם למד ביסודיות המספיקה לכתוב את הסימן בעצמו. ולכן לענ"ד דברי ר' לייב בפנ"ע אינם מספיקים ליישב סתירות, אלא דחזי לאיצטרופי. ועל הגרד"ל כבר סיפרתי שאמר "כמה פעמים להמקשים סתירות בד' המשנ"ב, שנודע הדבר שיש בספר הזה הרבה סתירות, וא"א להוליד מזה בנינים גדולים".אוצר החכמה כתב:הרב עושה חדשות לא כ"כ מסכים עם זה. אני חושב שהמסקנה שלו שתמיד הח"ח כתב הכל בעצמו ולא השתמש בעצם במעשה ידי בנו אינה מוכחת מהקושיה שלו (וכי הח"ח בזבז זמן?) הח"ח היה אדם זריז מאד. וכשראה שר' לייב מתעכב לא חיכה לו ועשה בעצמו. אבל אם ר' לייב כן שלח מסתמא כן השתמש בדבריו.
תוספת גבורה כתב:ר' אוצה"ח
לא התכוונתי שזהו גנאי, אלא שזה לא היתה מטרת החפץ חיים בעשיית ספרו - בשביל ללקט מספרים לא צריך להכנס לעומקם של סוגיות בראשונים ובאחרונים ולא צריך לעמול 25 שנה על כך וכפי שהעיד על עצמו.
ומי שנח לו יישוב בסתירה בדבר הב"י שלפעמים נראה שנוטה לדעה זו ולפעמים כדעה זו מחמת שעבודתו היתה עבודת ליקוט. שיבושם לו.
חזור אל “מטפחת ספרים ועיטור סופרים”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 278 אורחים