איש_ספר כתב:שני אחים צדיקים היו בארצנו, אחד ר' יצחק גרינברג בעל מוסר כיהן בישיבת פתח תקוה כמדומני, ואחיו ר' שמואל גרינברג שהתגורר בבני ברק ונפטר לפני שנים אחדות. כמדומה שר"ש היה קשור באיזה אופן עם המגיד ממינסק אולי אפילו היה חתנו. אביהם היה מאנשי נוה צדק שביפו ונמנה על אנשי הח"ק. שמעתי מיהודי גאו"צ שליט"א, שסיפר לו ר"ש גרינברג ז"ל, שבשנת תרפ"א נכנס אביו לבית הכנסת וזעק ברנר נהרג והאט תשובה געטהאן ...! לפי הסיפור אביו שהה עמו ברגעיו האחרונים ושמע ממנו דיבורים של חרטה ותשובה.
אבי, אבי!
[...]
אתה יודע הכל, אבל אנחנו איננו יודעים מאומה. איננו יודעים למה אתה מניח למאות-אלפי-בניך לנפול תחת סכיני בני-לגיונות בגלות, ולאלה הנסים אליך - לנפול גם הם תחת סכיני ערבים בארץ-קודשך.
וגם הוא... הוא, שביקש אותך בייסורים נוראים כל-כך ולא יכול להגיע עדיך, - יען רק את עינויי אחיו ראה ואת חסדך לא ראה; הוא, שהתהלך באמת כל-כך גדולה לפניך, אף כי מעוצמת ייאושו-מכאובו יש אשר לא זכר את שמך וגם נלחום נילחם - בשגותו ובתעותו - במזכירים את שמך; הוא, שמעולם לא שמח ליבו, בהיותו מלא תמיד תוגתם-צרתם של בניך, האיש יוסף-חיים, שכל-כך הירבה לאהוב וכל-כך הירבה בפועל האהבה - מדוע הפקרת את חייו? מדוע הפקרת את דמו? מדוע נתת לחיות-יער לטרוף אותו? למה נתת לפראים האכזרים לכבות את נרו?
למה נופצה הגולגולת ההיא, שהיתה כל-כך מלאה אורה?
לא! לא אוכל נשוא כל זאת! אין עוד רטייה לפצעי!
[...]
זלמניו כתב:ג. אבל צריך לזכור, לזכותו, שהגיעה מכונית בלילה קודם כדי להציל את ברנר והוא לא היה מוכן לנטוש את הנותרים
איש_ספר כתב:לצד האמור מעלה, ראוי להזכיר כי במותו מסר נפשו עבור שכניו וסירב להתפנות מהבית הנצור עד שיפונו הם וע"כ שילם בחייו
ההבהרה שהובאה למעלה מבנו אהרן, נרשמה על ידו בשולי קטע זה...מרחביה כתב:אני מעתיק פה מה שכתב האב, הלל צייטלין, על מות ברנר (ההדגשה שלי):אבי, אבי![למה נופצה הגולגולת ההיא, שהיתה כל-כך מלאה אורה? לא! לא אוכל נשוא כל זאת! אין עוד רטייה לפצעי! [...]
איש_ספר כתב:הצדדים האלו באישיותו ידועים, והם ושכמותם באנשים דומים לו, הולידו והצמיחו את הגותו המורכבת של הרב קוק שלא יכל להשאר אדיש כלפיהם.
(או בל"א: בשביל לדבר על הצדדים החיובים של ברנר, אם יש בזה תועלת, ואם הדבר רצוי, יש שולחנות גדולים יותר להסמך עליהם מאשר המוזכרים מעלה...)
אבל הם הכירוהו...
זלמניו כתב:ברנר שהתגורר ביפו של הרב קוק ברח מקשר אתו, אבל היה הולך לפעמים ומנשק את טביעות רגליו של הרב שהוטבעו אגב הילוכו על החול...
איש.dot כתב:כבר הרבה זמן לא שמעתי המצאה מרגשת ומופרכת כל כך... מעתה דרוש על י"ח ברנר את הפסוק "רגלי חסידיו ישמור".
נחום גוטמן כתב: פעם ישבנו על מרפסת ביתנו בנווה-צדק: אבא (-הסופר ש. בן ציון), המשורר שמעוני, ברנר ועגנון, ר' בנימין ואז"ר. והנה הגיעה שעת המינחה. ביתנו היה מול ביתו של הרב קוק. הרב קוק היה אישיות נערצת מאוד, הן בעיני הדתיים והן בעינינו אנו. בעיניי היה נערץ משום שמצאתי אותו כאדם הכי יפה אשר פגשתי בחיי. צח-מראה, בעל פנים שלווים ושלמים, תמיד נתון במין עצבות שקטה, טהור-עיניים.
באותה ישיבה שישבנו על המרפסת, הציע עגנון לגשת למינחה לבית הרב קוק. כמה מן הנוכחים התנגדו: "הרב קוק הוא דתי. אנחנו לא דתיים." גם ברנר היה בין המתנגדים. בכל זאת קמו עגנון ור' בנימין ואז"ר ויצאו בקבוצה והלכו אל בית הרב קוק, ואחר-כך ליווהו לבית-הכנסת.
ברנר לא הלך עימם, אלא צעד במרחק-מה מאחוריהם, כשהוא מכניס כפות-רגליו בדיוק בעקבות פסיעותיו של הרב קוק. זה עשה עליי רושם גדול. חשבתי אמנם שזה ילדותי, ועם זאת ראיתי בכך כמין סמל. עוד היום נידמה לי שזה סמל. וכשהיה הרב קוק הולך לבית-הכנסת, הייתי בכוונה צועד מאחוריו ומשקיע גם אני את כפות-רגליי בעקבות-רגליו.
איש_ספר כתב:אגב, גם ר' בנימין שהוזכר כאן כ"דתי" לא היה א גרוייסע צדיק...
קראתי פעם בשמו שהוא הטיף להטמע בין עמי המרחב האזורי, (ולא, לא מדובר על תכנית שלום אזורי מיסודו של מאגנס ועוד, אלא במובן הגזעי!) וחשבתי שמדובר בהשמצה בעלמא, עד שנתקלתי בעצמי בדברים המדהימים האלה באחד מכתביו. אולי אפילו אלה שנמצאים באוצר. (ההד ומשפחות סופרים).
כמדומה שעליו מיוחסת אמירתו השנונה של ביאליק שזקנו מסתיר את פניו הגלוחות....
איש_ספר כתב:אגב, גם ר' בנימין שהוזכר כאן כ"דתי" לא היה א גרוייסע צדיק...
קראתי פעם בשמו שהוא הטיף להטמע בין עמי המרחב האזורי, (ולא, לא מדובר על תכנית שלום אזורי מיסודו של מאגנס ועוד, אלא במובן הגזעי!) וחשבתי שמדובר בהשמצה בעלמא, עד שנתקלתי בעצמי בדברים המדהימים האלה באחד מכתביו. אולי אפילו אלה שנמצאים באוצר. (ההד ומשפחות סופרים).
כמדומה שעליו מיוחסת אמירתו השנונה של ביאליק שזקנו מסתיר את פניו הגלוחות....
א, בלאט, ארחות אמונים, ת"א תשד"מ עמ' 113.אפלוגיטיקה של ר' בנימין לדיוקנו של מוחמד נעוצה בהכרה כי "חוקה אחת ומשפט אחד לעברי ולערבי ו... את בניך תתן לו ולקחת לך גם מבניו". כלומר שאיפה לטמיעה שמית הדדית, תוך הרגשה כי אנו קרובי גזע ולא רק משום שאנו ארץ ים תיכונית מוקפת מרחב ערב, מכאן ההיפך במסקנתו "ואם תפקדהו לשלום ותטהו אהבה והיה כאחד משבטיך" (משא ערב עמ' 100)
מרחביה כתב:אני מעתיק פה מה שכתב האב, הלל צייטלין, על מות ברנר (ההדגשה שלי):אבי, אבי!
[...]
אתה יודע הכל, אבל אנחנו איננו יודעים מאומה. איננו יודעים למה אתה מניח למאות-אלפי-בניך לנפול תחת סכיני בני-לגיונות בגלות, ולאלה הנסים אליך - לנפול גם הם תחת סכיני ערבים בארץ-קודשך.
וגם הוא... הוא, שביקש אותך בייסורים נוראים כל-כך ולא יכול להגיע עדיך, - יען רק את עינויי אחיו ראה ואת חסדך לא ראה; הוא, שהתהלך באמת כל-כך גדולה לפניך, אף כי מעוצמת ייאושו-מכאובו יש אשר לא זכר את שמך וגם נלחום נילחם - בשגותו ובתעותו - במזכירים את שמך; הוא, שמעולם לא שמח ליבו, בהיותו מלא תמיד תוגתם-צרתם של בניך, האיש יוסף-חיים, שכל-כך הירבה לאהוב וכל-כך הירבה בפועל האהבה - מדוע הפקרת את חייו? מדוע הפקרת את דמו? מדוע נתת לחיות-יער לטרוף אותו? למה נתת לפראים האכזרים לכבות את נרו?
למה נופצה הגולגולת ההיא, שהיתה כל-כך מלאה אורה?
לא! לא אוכל נשוא כל זאת! אין עוד רטייה לפצעי!
[...]
הגדתי לו שאינני רואה 'בעמק' אותם הפלאים שהוא, הרב, רואה בו, ושהיחס של החלוצים החופשיים אל הדת מעליב ומחפיר... 'קראתי מה שכתבת אחרי מותו של ברנר', הייתה התשובה. 'ומה זו תשובה על שאלתי?' 'כן. קראתי את כל מה שכתבת על ברנר, וברנר כתב הרבה דברים שהכאיבו לב כל איש יהודי חרד על דתו...' 'ברנר – שאני...' 'ובין בני 'עין חרוד' והדומים להם יש ברנרים רבים, גדולים וקטנים...' על דברים אלה לא היה לי עוד מה להשיב כי אם שתיתי בצמא את דברי הרב על גדולה של העת הזאת, עת הגאולה, ועל גדולתם של בוני הארץ...
איש_ספר כתב: היאומן שאדם דתי מקורבם של רבנים מטיף להתבוללות?! ואולי כוונתו אחר גיור?!
לכך - הוא אינו תופס את הקיום הערבי בארץ ישראל כאיום, והוא בורא עולם בו יהודים וערבים יתחתנו אלו עם אלו. לדידו, היהודי הדתי מקיים המצוות, וזו איננה "התבוללות", אלא, כפי שכתב: "ומצא מין את מינו והיה מין אחד". הערבים, האמין בנימין, יקבלו את היהודים בברכה, משום שאלה יעתירו עליהם את ידיעותיהם בחקלאות, בחינוך ועוד, ויחד יצעדו שני העמים לעתיד טוב יותר, בו יחיו זה לצד זה.
מה, ר' בנימין, יש לדבר על אהבה לשכנינו בני-הארץ, אם אנו אויבים-בנפש, כן, אויבים? מה יש להכניס בכלל אידיאולוגיות ליחוסים שבין עם לחברו – והיא לא תצלח? היחס האידיאלי כוזב הוא בכל, מאז ומעולם. והמצב כאן הלא ידעת: בארץ-ישראל הקטנה יושבים, מלבד יתר יושביה, לא פחות משש-שבע מאות אלף ערבים, שהם, למרות כל ירידתם ואי-קולטוריוּתם, אדוני-הארץ בפועל ובהכרה, ואנו באים לחדור אליהם ולגור בתוכם, יען כי ההכרח יאלצנו לזה. שנאה בינינו כבר יש ומכרחה להיות... הלא רגילים אנו, הלא מוקפי-שנאה ומלאי-שנאה – כן, מלאי-שנאה, כך צריך להיות!... קודם כל – הבנת אמיתות-המצב, קודם כל – בלי סנטימנטאליות ואידיאליות. קושטא קאי, שקרא לא קאי... עיקר וטפל, אפשרות ואוּטוֹפּיה משמשים בערבוביה אצל האידיאליסטים – וזהו קלקולם.
איש_ספר כתב:היאומן שאדם דתי מקורבם של רבנים מטיף להתבוללות?! ואולי כוונתו אחר גיור?!
חלמישצור כתב:מרחביה כתב:אני מעתיק פה מה שכתב האב, הלל צייטלין, על מות ברנר (ההדגשה שלי):אבי, אבי!
[...]
אתה יודע הכל, אבל אנחנו איננו יודעים מאומה. איננו יודעים למה אתה מניח למאות-אלפי-בניך לנפול תחת סכיני בני-לגיונות בגלות, ולאלה הנסים אליך - לנפול גם הם תחת סכיני ערבים בארץ-קודשך.
וגם הוא... הוא, שביקש אותך בייסורים נוראים כל-כך ולא יכול להגיע עדיך, - יען רק את עינויי אחיו ראה ואת חסדך לא ראה; הוא, שהתהלך באמת כל-כך גדולה לפניך, אף כי מעוצמת ייאושו-מכאובו יש אשר לא זכר את שמך וגם נלחום נילחם - בשגותו ובתעותו - במזכירים את שמך; הוא, שמעולם לא שמח ליבו, בהיותו מלא תמיד תוגתם-צרתם של בניך, האיש יוסף-חיים, שכל-כך הירבה לאהוב וכל-כך הירבה בפועל האהבה - מדוע הפקרת את חייו? מדוע הפקרת את דמו? מדוע נתת לחיות-יער לטרוף אותו? למה נתת לפראים האכזרים לכבות את נרו?
למה נופצה הגולגולת ההיא, שהיתה כל-כך מלאה אורה?
לא! לא אוכל נשוא כל זאת! אין עוד רטייה לפצעי!
[...]
כדאי לציין לדברים המפורסמים שכתב ר' הלל צייטלין ("בין שני הרים גדולים", "הדרך" כ"ב אלול תרצ"ה) על הביקור והשיחה עם הרב קוק בשנת תרפ"ה וכפי שרמז לזה הרב אי"ס:הגדתי לו שאינני רואה 'בעמק' אותם הפלאים שהוא, הרב, רואה בו, ושהיחס של החלוצים החופשיים אל הדת מעליב ומחפיר... 'קראתי מה שכתבת אחרי מותו של ברנר', הייתה התשובה. 'ומה זו תשובה על שאלתי?' 'כן. קראתי את כל מה שכתבת על ברנר, וברנר כתב הרבה דברים שהכאיבו לב כל איש יהודי חרד על דתו...' 'ברנר – שאני...' 'ובין בני 'עין חרוד' והדומים להם יש ברנרים רבים, גדולים וקטנים...' על דברים אלה לא היה לי עוד מה להשיב כי אם שתיתי בצמא את דברי הרב על גדולה של העת הזאת, עת הגאולה, ועל גדולתם של בוני הארץ...
חד ברנש כתב:"רשעים מלאים חרטות".
עקביה כתב:בספר 'זרמים וכתות ביהדות' של קורמן, עמ' 11, מביא המחבר כמה ציטוטים מי"ח ברנר. פנינים שכתב על אחיו בני עמו.
אלה משפטים מבחילים המעוררים באופן טבעי זעם על הכותב, אבל יתכן שיש לראות בכך בעיקר מאיסה בגלותיות ולא שנאת ישראל, כפי שאולי מקובל לחשוב.
על דרך דבריו של שמשון מלצר המצוטטים כאן http://forum.otzar.org/viewtopic.php?t= ... 60#p321271
תם ותמים כתב:אחר שאתה עצמך כותב שאותו איש הנ"ל כפר בה' ובתורתו והכל בכלל, מה יש להוסיף ולומר שיש לסנגר על וכו' כאשר כתבת, ואלו דברי הרמב"ם בפירוש המשניות סנהדרין פ"י אחר שסיים העמדת י"ג העיקרים: כאשר יאמין האדם אלה היסודות כולם, ונתברר בה אמונתו בה', הוא נכנס בכלל ישראל, ומצוה לאהבו ולרחם עליו ולנהוג עמו בכל מה שצוה השי"ת איש לחבירו מן האהבה והאחוה, ואפילו עשה מה שיכול מן העבירות מחמת התאוה והתגברות הטבע הגרוע - הוא נענש כפי חטאיו, אבל יש לו חלק לעוה"ב והוא מפושעי ישראל, אבל כשנתקלקל לאדם יסוד מאלה היסודות - הרי יצא מן הכלל, וכפר בעיקר, ונקרא מין ואפיקורוס, ומקצץ בנטיעות, ומצוה לשונאו ועליו נאמר (תהלים קלט) הלא משנאך ה' אשנא.
וראה בדברי רבינו יונה משלי יז ט"ו על הפסוק מַצְדִּיק רָשָׁע וּמַרְשִׁיעַ צַדִּיק תּוֹעֲבַת ה' גַּם שְׁנֵיהֶם
מקדש מלך כתב:זה כל כך גרוע עד שכבר לא משנה אם כתב על ישראל בצורה חיובית או שלילית.
אוצר החכמה כתב:מקובל בפורום, כמו במקומות אחרים שכתיבה באותיות גדולות שקולה לצעקה. לפיכך כשם שדברי חכמים בנחת נשמעים כן מן הראוי לא להשתמש בכתיבה באותיות גדולות אלא בשעת ההכרח.
אוצר החכמה כתב:מקובל בפורום, כמו במקומות אחרים שכתיבה באותיות גדולות שקולה לצעקה. לפיכך כשם שדברי חכמים בנחת נשמעים כן מן הראוי לא להשתמש בכתיבה באותיות גדולות אלא בשעת ההכרח.
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 145 אורחים