ירח מלא כתב:יש"כ לבקרו טלה על המקור.
מוכח מזה שאכן טעם החינוך הוא דרך דרש. ועדיין נשאר לברר מהו הטעם ע"פ פשט. אותו לכאורה יש לכוון בקיום המצוה (מדאורייתא - כי מדרבנן הכוונה היא זכר למקדש).
פרטיזן כתב:אם נישאר בדרש, ה'שם משמואל' משלב את השנים, שע"י כח התורה עובר ממצב של מאכל בהמה של שעורים למאכל אדם חטים.
יתר10 כתב:(ליתר דיוק, -לכאו' מקור דבריו של השם משמואל בכתבי חב"ד
פרטיזן כתב:אכן זה הולך ברצוא ושוב, מצד אחד עולים ממאכל בהמה למאכל אדם. ומצד שני מכח ההתעלות יכולים לרדת ולקדש גם את הגשמיות. בתורת החסידות אין זה ניגוד כידוע.
פרטיזן כתב:אגב, בלקו"ש מבואר שזו הסיבה שכבר באחרון של פסח שכבר הושלם מעגל של תיקון הספירה של שבוע אחד אפשר לאכול - לא ממש חמץ - אלא שרויה.
צונאמי כתב:שרויה זו גזירה מאוחרת. (היה מאמר על כך בירושתינו כמדומני תשע"ג). אם כבר אז חמץ נוקשה.
מה שנכון נכון כתב:צונאמי כתב:שרויה זו גזירה מאוחרת. (היה מאמר על כך בירושתינו כמדומני תשע"ג). אם כבר אז חמץ נוקשה.
שרויה אינה גזירה אלא חשש.
אסור לאכול חמץ נוקשה בשמיני של פסח, ואסורו ברור יותר משרויה. [לענין איסור שהיה בו ראה בשעה"צ תסז,עח].
צונאמי כתב:מה שנכון נכון כתב:צונאמי כתב:שרויה זו גזירה מאוחרת. (היה מאמר על כך בירושתינו כמדומני תשע"ג). אם כבר אז חמץ נוקשה.
שרויה אינה גזירה אלא חשש.
אסור לאכול חמץ נוקשה בשמיני של פסח, ואסורו ברור יותר משרויה. [לענין איסור שהיה בו ראה בשעה"צ תסז,עח].
ניסיתי להבין מה שייך תיקון בדבר שאיסורו משום חשש.
הרי ממ"נ:
אם זה לא חמץ, אינו שייך לתיקון
ואם זה חמץ, איך שייך להתיר.
במילים אחרות, כאילו אמרת: בגלל דרגתי הגבוהה, מותר לי לאכול מצות רבנות.
בברכה המשולשת כתב:הרעיון מקורו בזוה"ק
פרטיזן כתב:אי אפשר לשאול קושיות של פשט או הלכה על רעיון חסידי. שומעים מבינים ומרגישים זאת בחוש מיוחד. שלא לכולם יש את זה (לעת עתה)
פרטיזן כתב:אי אפשר לשאול קושיות של פשט או הלכה על רעיון חסידי. שומעים מבינים ומרגישים זאת בחוש מיוחד. שלא לכולם יש את זה (לעת עתה)
צונאמי כתב:בברכה המשולשת כתב:הרעיון מקורו בזוה"ק
איזה רעיון, של שעורה---חיטה או של מצה---חמץ, או תרוייהו.
ירח מלא כתב:פרטיזן כתב:אי אפשר לשאול קושיות של פשט או הלכה על רעיון חסידי. שומעים מבינים ומרגישים זאת בחוש מיוחד. שלא לכולם יש את זה (לעת עתה)
משפטים מסוכנים אלו ראויים לתגובה ומחאה חריפה. להעמיד את תורת השם על רעיונות הרגשות וחושים שאי אפשר להתווכח עליהם, יכול להגיע למחוזות אפלים ולא רצויים. מחר תבוא אם איזה הרגשה על אחד מעיקרי האמונה ותגיד שאמנם לעת עתה אין לנו את החוש להבין זאת אבל אתה כן זכית בחוש הנדיר הזה.
אנא אני מבקש לחזור לגופן של דברים, מה הטעם הפשוט לספירת העומר.
אינני מבין למה דברי החינוך אינם מתיישבים על הלב. הקושיא שמתחילים בט"ז ולא בי"ז הקשה החינוך בעצמו, וביאר שיום זה הוקדש לזכר נס יציאת מצרים שהוא הוראת חידוש העולם והשגחתו יתברך בתחתונים. מה שמסתיים ביום הקרבת שתי הלחם, אינה תמיה ולא קושיא, שהרי יום אחד הוא זמן מתן תורתינו ויום הביכורים. בכל אופן, החינוך בעצמו מפרש שדבריו הם דווקא "על צד הפשט".ירח מלא כתב:דברי החינוך המפורסמים שספירת העומר הם קשר בין יציאת מצרים (ט"ו בניסן) עד יום מתן תורה (? בסיון), לא מתיישבים, לצערי, על ליבי. הרי ספירת העומר הוא בין ט"ז ניסן יום קצירת העומר עד לקרבן שתי הלחם. איפה נכנס פה יציאת מצרים וקבלת התורה לכאורה אלו הם שני קווים שונים לגמרי. האם אכן דברי החינוך הם "פשוטו של מקרא"?.
ושבועות הוא יום מתן תורה, ולהגדיל היום ההוא נמנו הימים מן המועד הראשון אליו, כמי שממתין בו הנאמן שבאוהביו ושהוא מונה היום וגם השעות [ - כלומר ובדרך זה מצוה למימני יומי ושבועי], וזאת היא סבת ספירת העומר מים צאתנו ממצרים עד יום מתן תורה, שהוא היה הכונה והתכלית ביציאתם באמרו ואביא אתכם אלי.
ויש שאמרו שמי ששכח ולא מנה יום אחד, שאין יכול למנות עוד באותה שנה לפי שכולן מצוה אחת היא ומכיון ששכח מהן יום אחד הרי כל החשבון בטל ממנו. ולא הודו מורינו שבדורינו לסברא זו, אלא מי ששכח יום אחד יאמר אמש היו כך בלא ברכה, ומונה האחרים עם כל ישראל
מתעמק כתב:כן כתב בדפוסים חדשים של בספר החינוך במצוה ש"ו, וז"ל:ויש שאמרו שמי ששכח ולא מנה יום אחד, שאין יכול למנות עוד באותה שנה לפי שכולן מצוה אחת היא ומכיון ששכח מהן יום אחד הרי כל החשבון בטל ממנו. ולא הודו מורינו שבדורינו לסברא זו, אלא מי ששכח יום אחד יאמר אמש היו כך בלא ברכה, ומונה האחרים עם כל ישראל
אך בדפוסים הנפוצים שעד למכון ירושלים ליתא להני תיבות המודגשות, וכן לפני המנחת חינוך לא היו (שהרי כותב בפשיטות היפוך זה, שאין הספירה למי ששכח מדין תשלומין (נ"מ אם לא ספר במזיד), מדאינו צריך לספור גם את הספירה שהחסיר. הרי שלא עלה על דעתו אפילו גירסא כזו.
שמא יש ללמוד מציטוטים אלו על קירבת בעל ספר התדיר לבעל החינוך בזמן ובמקום, ביחוד מאיזכור שבספר התדיר על שם "חכם אחד בדורינו"?
כך מקובל להסביר גם את התה"ד שספירת יום מועילה שיוכל להמשיך בברכה בשאר ימים, אך איננה קיום מצוה (לא מחמת ספק, אלא בתורת ודאי)לומד_בישיבה כתב:החברותא שלי בזמנו ביקש לומר שכל מה שהביאור הלכה כותב שם שניתן לומר לפרע זה רק כדי שיהיה תמימות וד"ל.
כנסת ישראל כתב:הקשר בין עומר מאכל בהמה לשתי הלחם מאכל אדם, נמצא גם בספר הלכה מובהק ה"ה הערוך השלחן.
ערוך השולחן אורח חיים סימן תפט
ואף על גב דעתה אין קרבן י"ל דעיקר הספירה הוא למתן תורה כמו שמנו ישראל מקודם לפי המדרש שהבאנו אך הקדוש ברוך הוא צוה להביא קרבנות בתחלת המניין מעומר שעורים ובסופו מחטים להורות דבלתי התורה אנחנו כבהמות נדמה שמאכלן שעורים כמו שאמרו בסוטה [ט"ו:] שקרבן סוטה הוא מן השעורים היא עשתה מעשי בהמה לפיכך קרבנה מאכל בהמה ע"ש וכשקבלו התורה הוי דמות אדם להנה ולכן קרבנם מן החטים מאכל אדם ולכן צותה התורה למנות להקרבן אבל עיקר הכוונה הוא למתן תורה ולכן המצוה גם בזמן הזה [כנלע"ד]:
פשיסחא כתב:בחול המועד פסח השנה דיבר האדמו"ר מגור שליט"א על נושא זה ואמר שעפ"י פשוטו של מקרא ספירת העומר היא מהקרבת העומר ולהקרבת שתי הלחם, והרעיון של הספירה מפסח לשבועות הוא ע"ד הדרש, ולכן אמר שלדעתו אם אדם לא יודע מכך וסופר מפסח לשבועות ייתכן שלא יצא ידי חובה
שמועלקע כתב:פשיסחא כתב:בחול המועד פסח השנה דיבר האדמו"ר מגור שליט"א על נושא זה ואמר שעפ"י פשוטו של מקרא ספירת העומר היא מהקרבת העומר ולהקרבת שתי הלחם, והרעיון של הספירה מפסח לשבועות הוא ע"ד הדרש, ולכן אמר שלדעתו אם אדם לא יודע מכך וסופר מפסח לשבועות ייתכן שלא יצא ידי חובה
אגב, גם חג השבועות אינו באמת קשור למתן תורה, ומשום מה כולם חושבים שזה סיבת החג.
זה מה שקורא כשמערבבים פשט ודרש
יושב ירושלים כתב:לסיכומו של אשכול [עד כה]: א. לא נמצא מקור בדברי חז"ל לביאור זה. ב. המקור הקדום ביותר הידוע לנו הוא הרמב"ם במו"נ. ג. הר"ן כ' להדיא שאין זה הטעם.
מעתה יש לשאול: אדם שבספירתו מתכוון לספור כמה ימים יש עד מת"ת ואינו יודע מהו עומר ומהו קציר האם יצא ידי חובתו?
חזור אל “בין פסח לעצרת - ספיה"ע, ל"ג בעומר, שבועות”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 8 אורחים