ידידיה כתב:לענ"ד יש להוסיף על כל הנ"ל עניין מוסרי.
לתורה אין זמן שבו אתה קונה אותה ממילא, ענייני שאר ימים ט' כגון הדין בר"ה השימורים בפסח וכו' אינם תלויים כלל במעשיך,
התורה ניתנת כשגומרים לתקן מה שנדרש (וכידוע מטרת הספירה וימי הספירה).
אתה מוכן בה', קיבלת, בו', קיבלת וכו'.
גוט יו"ט
ידידיה כתב:לענ"ד יש להוסיף על כל הנ"ל עניין מוסרי.
לתורה אין זמן שבו אתה קונה אותה ממילא, ענייני שאר ימים ט' כגון הדין בר"ה השימורים בפסח וכו' אינם תלויים כלל במעשיך,
התורה ניתנת כשגומרים לתקן מה שנדרש (וכידוע מטרת הספירה וימי הספירה).
אתה מוכן בה', קיבלת, בו', קיבלת וכו'.
גוט יו"ט
מבקש דעת כתב:ועיין חת"ס פר' ויחי ד"ה וירא:
"כי לא יתכן שיצוה אותנו במ"ע שנתחייב לשמוח בקבלת עול על צוארינו וכו' אלא הקב"ה לא ציוה ואנחנו שמחים מעצמינו שזכינו לקבל עול תורתינו עלינו", וכתב שם שעוזבים אנחנו את השמחה של הקציר התלויה בהבלי העוה"ז ושמחים במתן תורה.
ידידיה כתב:לענ"ד יש להוסיף על כל הנ"ל עניין מוסרי.
לתורה אין זמן שבו אתה קונה אותה ממילא, ענייני שאר ימים ט' כגון הדין בר"ה השימורים בפסח וכו' אינם תלויים כלל במעשיך,
התורה ניתנת כשגומרים לתקן מה שנדרש (וכידוע מטרת הספירה וימי הספירה).
אתה מוכן בה', קיבלת, בו', קיבלת וכו'.
גוט יו"ט
מוישי כתב:יעויין גם בריטבא שבת פז ובמהרל תפארת כז
דרומי כתב:מעניין שכל הקביעה של החג לו' סיון באופן קבוע היא לאחר החורבן כשהפסיקו לקדש ע"פ הראיה
ואילו לפני זה התאריך היה משתנה, ולא תמיד זה היה ביום מתן תורה אלא בה' סיון
יעקב אביעזר כתב:והנה לפי פשוטו של מקרא חג הקציר/השבועות - עניינו הבאת החדש/הראשית/הביכורים לפני ה' וההכרה בטובתו. ותו לא מידי. [ושמעתי לבאר דבאמת אין הקב"ה עושה יו"ט על מתן תורה, שלפי פשוטו התורה היא דרישה מאתנו לעבדו, ולא מתנה! - אף שכמובן כל עניינו בדרישתו מאתנו הוא לטוב לנו].
מאידך בתפילה אנו מדגישים "זמן מתן תורתינו" ואין שום אזכור ל"מנחה חדשה" אף לא בקריאת התורה [בא"י] ובמוסף!!
החל מרבותינו הראשונים (מלבד בבואם לפרש פשוטו של מקרא) - זהו כל עניינו של יום, והדבר צריך תלמוד.
יש לי הרהורי דברים לומר שבאמת כשהיו ישראל על אדמתם (ואף בזמן בית שני כל זמן שהיה קציר ושתי הלחם) היה עיקר עבודת הספירה וחג שבועות – על טובה של ארץ ישראל, ימי הודאה והכרת הטוב על קציר השעורים וקציר החיטים. ועניין ה"מתן תורה" דעצרת היה בבחינת סוד ה' ליראיו [ראה להלן דרשב"י גילהו רק אחר החורבן]. ונראה שגם לא היה צורך בחג מתן תורה. דעניין ארץ ישראל הוא כעין משולחן גבוה כזכו, דשכינה שרויה ביניהם ונהנים מזיו שכינתו. וברכתם בימי קציר חטים "ה' עמכם", ודי להם בקיום צו התורה "השמר לך ושמר נפשך מאד פן תשכח" את מעמד הר סיני, בלימוד התורה "איש תחת גפנו ותחת תאנתו" וקיומה, "לאכול מפריה ולשבוע מטובה ולקיים המצוות התלויות בה" וזו קרבת ה' באופן היותר גדול בהאי עלמא.
רק אחר החורבן יוצא רשב"י מהמערה ותמה על אדם החורש את שדהו, רק אז הוא זועק "אפשר אדם חורש בשעת חרישה וזורע בשעת זריעה וקוצר בשעת קצירה ודש בשעת דישה וזורה בשעת הרוח - תורה מה תהא עליה?
ונראה שעיקר טענתו מתעוררת אחר החורבן, כי משחרב ביהמ"ק, אין שכינה ואין ראשית, אין מנחה חדשה ואין ביכורים, שוב אין לנו דבקות בו יתברך דרך עבודת הקרקע. "אין לקב"ה בעולמו אלא ד' אמות של הלכה" "ואין לנו שיור רק התורה הזאת".
רק אז מגלה רשב"י (ברעיא מהימנא אמור), כי גם שתי הלחם יש להם סוד פנימי המחובר ישירות למתן תורתנו, שאין בו הפסק לעולם.
וממילא אפילו שבעוונותינו אין לנו השראת שכינה וישיבת ארץ ישראל, ע"י שמתגלה פנימיות הקשר שלנו עם הקב"ה, עדיין חבוקים ודבוקים בו יתברך מצד עצם נתינת התורה.
אכן גם בלי קציר יש "חג שבועות לה' אלהיך", "נגילה ונשמחה בך" נגילה ונשמחה בתורתך.
ועי' פסיקתא זוטרתא (לקח טוב) פרשת ראה: ועשית חג שבועות לה' אלהיך. מה ת"ל לפי שנאמר (שמות כג) וחג הקציר בכורי מעשיך. שלא תאמר אם אין קציר אין אתה עושה יום טוב לכך נאמר ועשית חג שבועות כגון שישראל בגלות ואין להם קצירת העומר ואפילו הכי ועשית חג שבועות לה' אלהיך.
עכשיו אנו מבינים שאם הגילוי העצום והמוכרח הזה, גם לגבי אופן החגיגה של חג השבועות - חייב סוד "זמן מתן תורתנו" להיות נחלת כלל ישראל, ולהפוך להיות עבודת היום של חג השבועות.
וראה ברכות (נז, א) א"ל ריו"ח לתנא תני ת"ח לעולם טוב לו (ונראה לפרש דהיינו שגם בגלות טוב לו) שנאמר "לכו לחמו בלחמי ושתו ביין מסכתי". - זה התחליף שלנו לעבודה של לחם וביכורים דביהמ"ק (עי' רעיא מהימנא שם).
עזריאל ברגר כתב:ידידיה כתב:לענ"ד יש להוסיף על כל הנ"ל עניין מוסרי.
לתורה אין זמן שבו אתה קונה אותה ממילא, ענייני שאר ימים ט' כגון הדין בר"ה השימורים בפסח וכו' אינם תלויים כלל במעשיך,
התורה ניתנת כשגומרים לתקן מה שנדרש (וכידוע מטרת הספירה וימי הספירה).
אתה מוכן בה', קיבלת, בו', קיבלת וכו'.
גוט יו"ט
ברוך שכיוונת לדעת האדמו"ר מליובאוויטש בשיחתו המפורסמת על העובר את קו התאריך (לקוטי שיחות חלק ג פרשת אמור), שמדבר שם (כמעט במפורש) שאכן מתן-תורה הוא בו׳ סיון, אבל קבלת התורה היא ב50 לעומר, ומבאר, שנתינת התורה היא לכל ישראל כאחד, אבל קבלת התורה היא מצד המקבל, ולכן אם הוא עבר את קו התאריך והשתנתה לו הספירה - הוא יקבל את התורה בזמן האישי שלו, המותאם לעבודתו האישית, ולא עם כל עם ישראל (או יום אחד לפני כולם, או יום אחד אחרי כולם).
עזריאל ברגר כתב:לקוטי שיחות חלק ג, שיחה לפרשת אמור.
המקור - ביידיש:
http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.asp ... &pgnum=257
לא הצלחתי למצוא את השיחה במלואה בתרגום ללה"ק.
יעקב אביעזר כתב:לדעתי זמן מתן תורה יכול להיות גם ביום החמישים ליציאת מצרים ולאו דוקא ביום הששי לחודש סיון.
יעקב אביעזר כתב:מה גם שלר' יוסי שקיי"ל כוותיה מתן תורה היה בז' סיון וכפי שהובא לעיל.
חזור אל “בין פסח לעצרת - ספיה"ע, ל"ג בעומר, שבועות”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 20 אורחים