זאב ערבות כתב:א. באיכה א כב נאמר: תבא כל רעתם לפניך ועולל למו כאשר עוללת לי על כל פשעי כי רבות אנחתי ולבי דוי. עולל הוא משרש עלל וברש"י ד"ה ועולל למו - ופעול למו, כמו (משלי כ יא) גם במעלליו יתנכר, (וכן ירמיה לב יט) וכפרי מעלליו.
וצ"ע מדוע מובא הפסוק מירמיה לב וכפרי מעלליו, כאשר יש פסוק הקודם לו בירמיה יז י: ולתת לאיש דרכו כפרי (חסר וי"ו) מעלליו, הלא אין שינוי במשמעות המילה ולכאורה ראוי להביא מהפסוק הקודם בסדר הופעתו. ואכן יש דפוסים (כמדומני וורשא) בהם מובא הפסוק מירמיה יז.
זאב ערבות כתב:בתהלים יב ז כתוב: אמרות ה' אמרות טהורות כסף צרוף בעליל לארץ מזקק שבעתים. וברש"י ד"ה בעליל - לשון גילוי הוא, בלשון המשנה (ר"ה פ"א מ"ה ובגמרא כא:): בין שנראה בעליל בין שלא נראה בעליל. ויש מפרשים (מכלול לרד"ק ערך עלל) בעליל - לשון מעלה וכן פירושו: כסף צרוף בעליל לארץ - כלומר הכסף הצרוף במשובח שבעפר ובעליון שבו, כי כורי המצרף יעשה אדם מן העפר המשובח. ל"א: בעליל - כמו עלי, (כמו משלי כז כב) בתוך הריפות בעלי, והוא שם כלי שכותשין בתוכו. וכן בעליל - הכור שמתיכין לתוכו הזהב והכסף. וזה אינו נראה לפי שאינו קורא עלי המכתש שכותשין לתוכו, אלא יד המכתש שכותשין בו, שקורין פילו"ן (עלי) בלעז. ל"א: בעליל - לשון בעל יד, כלומר אדון הארץ, ושבה המלה כנגד השם, וגם ת"י הוא לשון אדנות.
להבין דברים אלו ראוי לעיין בספר השרשים לרד"ק (ערך עלל) וז"ל: ופירוש בעליל אדון הארץ, ושבה המלה כנגד השם יתברך שאמר בתחלה אמרות ה' אמרות טהורות, אמר כי אמרותיו כסף צרוף מאדון הארץ שהוא השם יתברך שהוא צרף וזקק אותם. בהשוואת שני הפירושים נראה שמלת "יד" יתרה, במקום "ושבח" צ"ל "ושבה", והשם יתברך היה רשום "והי"ת" ופוענח "ויונתן תרגם" בטעות, כיון שהתרגום הוא לשון כור ולא לשון אדנות (וכבר הובא כמה פעמים שאין ת"י לתהלים).
זאב ערבות כתב:א. באיכה א כב נאמר: תבא כל רעתם לפניך ועולל למו כאשר עוללת לי על כל פשעי כי רבות אנחתי ולבי דוי. עולל הוא משרש עלל וברש"י ד"ה ועולל למו - ופעול למו, כמו (משלי כ יא) גם במעלליו יתנכר, (וכן ירמיה לב יט) וכפרי מעלליו.
וצ"ע מדוע מובא הפסוק מירמיה לב וכפרי מעלליו, כאשר יש פסוק הקודם לו בירמיה יז י: ולתת לאיש דרכו כפרי (חסר וי"ו) מעלליו, הלא אין שינוי במשמעות המילה ולכאורה ראוי להביא מהפסוק הקודם בסדר הופעתו. ואכן יש דפוסים (כמדומני וורשא) בהם מובא הפסוק מירמיה יז.
זאב ערבות כתב:בתהלים יב ז כתוב: אמרות ה' אמרות טהורות כסף צרוף בעליל לארץ מזקק שבעתים. וברש"י ד"ה בעליל - לשון גילוי הוא, בלשון המשנה (ר"ה פ"א מ"ה ובגמרא כא:): בין שנראה בעליל בין שלא נראה בעליל. ויש מפרשים (מכלול לרד"ק ערך עלל) בעליל - לשון מעלה וכן פירושו: כסף צרוף בעליל לארץ - כלומר הכסף הצרוף במשובח שבעפר ובעליון שבו, כי כורי המצרף יעשה אדם מן העפר המשובח. ל"א: בעליל - כמו עלי, (כמו משלי כז כב) בתוך הריפות בעלי, והוא שם כלי שכותשין בתוכו. וכן בעליל - הכור שמתיכין לתוכו הזהב והכסף. וזה אינו נראה לפי שאינו קורא עלי המכתש שכותשין לתוכו, אלא יד המכתש שכותשין בו, שקורין פילו"ן (עלי) בלעז. ל"א: בעליל - לשון בעל יד, כלומר אדון הארץ, ושבה המלה כנגד השם, וגם ת"י הוא לשון אדנות.
במבוא להיכל רש"י כותב אבינרי ש"עליל" היא מילה יחודית במקרא, והפירוש הראשון נראה העיקרי והנכון, ושאר הפירושים: לשון מעלה, כור ועלי, בעל ואדנות, לקוחים מספר השרשים לרד"ק. בנוסף, הפירוש השלישי בעל ואדנות, השתבש בהעתקה ומחוסר הבנה: לשון אחר, בעליל לשון בעל יד, כלומר אדון הארץ, ושבח המלה כנגד השם, וזה (ס"א וגם) ת"י הוא לשון אדנות, ואמר כי אמרותינו כסף צרוף מאדון הארץ, שהוא השם, שהוא צרף וזקק אותם. (ס"א אינו).
להבין דברים אלו ראוי לעיין בספר השרשים לרד"ק (ערך עלל) וז"ל: ופירוש בעליל אדון הארץ, ושבה המלה כנגד השם יתברך שאמר בתחלה אמרות ה' אמרות טהורות, אמר כי אמרותיו כסף צרוף מאדון הארץ שהוא השם יתברך שהוא צרף וזקק אותם. בהשוואת שני הפירושים נראה שמלת "יד" יתרה, במקום "ושבח" צ"ל "ושבה", והשם יתברך היה רשום "והי"ת" ופוענח "ויונתן תרגם" בטעות, כיון שהתרגום הוא לשון כור ולא לשון אדנות (וכבר הובא כמה פעמים שאין ת"י לתהלים).
בספר ישמיע כל תהלתו מציין שלא מופיע בתרגום שלנו פרוש זה, ומביא את הגרסא שבספר אמת קנה על תהלים (נאמ"ן ס"ט - ר' מאיר מאזוז): לשון בעל, כלומר אדון הארץ, ושבה המלה כנגד השם יתברך והוא לשון אדנות. מן הסתם הפירושים הנוספים הם הוספות ברש"י שנרשמו ע"י הלומדים בצד הגליון ואח"כ השתלבו בגוף הפירוש, וכעת קשה להבחין מה יצא מתחת עטו של רש"י ומה לא.
הערה צדדית: כל מקום שמובא ברש"י בתהלים "תרגום", צ"ע אם הפירוש הוא של רש"י או של תלמידים טועים שהמדפיסים הכניסו אח"כ לפירוש על דעת עצמם.
זאב ערבות כתב:באיכה (ב ד) נאמר: דרך קשתו כאויב נצב ימינו כצר ויהרג כל מחמדי עין באהל בת ציון שפך כאש חמתו.
רש"י בד"ה שפך כאש חמתו מבאר: כך חבור המלה: שפך חמתו שהיא כאש, כי לא מצינו שפיכה של אש אלא אצל חמה, כדכתיב (תהלים עט ו) שפוך חמתך אל הגויים.
הפסוק מתהלים מובא במ"ג המאור שם כתוב "אל" הגויים באל"ף. אך במ"ג הכתר מציינים לפסוק מירמ' י כה: שפך חמתך על הגויים, ושם כתוב על הגויים בעי"ן.
כלומר צריך עיון לאיזה פסוק מתכוון רש"י כיון שיש שינוי משמעותי ביניהם.
מאמר חמץ לרשב"ץ
והשם ישפוך חמתו על הגוים. לא עלינו. ולזה הוא נקשר. לא לנו ה' לא לנו. שפוך928 חמתך על הגוים. ושני פסוקים הם אחד בתלים (עט, ו) ואחד בירמיה (ירמיה י, כה). בתלים הוא אל הגוים ובירמיה [הוא] על הגוים והסימן929 [ו]אל על יקראוהו (הושע יא, ז). ובתלים ועל ממלכות ובירמיה ועל משפחות והסימן מלך וכהן (איכה ב, ו). דוד מלך וירמיה ממשפחות כהונה.
הערות על מאמר חמץ לרשב"ץ הערה 929
929 כנראה שלפני רבינו היתה הערת מסורה בדומה לזה: "דירמיה על הגוים, דתהלים אל הגוים וסימן ואל על יקראוהו". כלומר המסורה מוסרת על חילוק בין נוסח שני הספרים, ונותן סימן לזכור בפסוק "ואל על יקראוהו" - שהאחד ב"אל" והאחר ב"על". ובדומה בענין ממלכות ומשפחות שבסמוך.
זאב ערבות כתב:באיכה (ב ד) נאמר: דרך קשתו כאויב נצב ימינו כצר ויהרג כל מחמדי עין באהל בת ציון שפך כאש חמתו.
הוגה כתב:זאב ערבות כתב:באיכה (ב ד) נאמר: דרך קשתו כאויב נצב ימינו כצר ויהרג כל מחמדי עין באהל בת ציון שפך כאש חמתו.
רש"י בד"ה שפך כאש חמתו מבאר: כך חבור המלה: שפך חמתו שהיא כאש, כי לא מצינו שפיכה של אש אלא אצל חמה, כדכתיב (תהלים עט ו) שפוך חמתך אל הגויים.
הפסוק מתהלים מובא במ"ג המאור שם כתוב "אל" הגויים באל"ף. אך במ"ג הכתר מציינים לפסוק מירמ' י כה: שפך חמתך על הגויים, ושם כתוב על הגויים בעי"ן.
כלומר צריך עיון לאיזה פסוק מתכוון רש"י כיון שיש שינוי משמעותי ביניהם.
איזה שינוי משמעותי יש בין שפוך 'על' לבין 'אל', ומי אמר שרש"י התכוין דוקא לאחד מהם אולי גם לדידו לאו דוקא.
ומצאתי מאמר חמץ להרשב"ץ,מאמר חמץ לרשב"ץ
והשם ישפוך חמתו על הגוים. לא עלינו. ולזה הוא נקשר. לא לנו ה' לא לנו. שפוך928 חמתך על הגוים. ושני פסוקים הם אחד בתלים (עט, ו) ואחד בירמיה (ירמיה י, כה). בתלים הוא אל הגוים ובירמיה [הוא] על הגוים והסימן929 [ו]אל על יקראוהו (הושע יא, ז). ובתלים ועל ממלכות ובירמיה ועל משפחות והסימן מלך וכהן (איכה ב, ו). דוד מלך וירמיה ממשפחות כהונה.
הערות על מאמר חמץ לרשב"ץ הערה 929
929 כנראה שלפני רבינו היתה הערת מסורה בדומה לזה: "דירמיה על הגוים, דתהלים אל הגוים וסימן ואל על יקראוהו". כלומר המסורה מוסרת על חילוק בין נוסח שני הספרים, ונותן סימן לזכור בפסוק "ואל על יקראוהו" - שהאחד ב"אל" והאחר ב"על". ובדומה בענין ממלכות ומשפחות שבסמוך.
זאב ערבות כתב:פליאה: בדב"א ה ו נזכר בארה בן בעל (בדה"א ז לז וכן פסוק מ נזכר בארא (באל"ף) בן צופח מראשי אבות שבט אשר), נשיא הראובני שהוגלה ע"י תגלת פלאסר (או פלנאסר).
בברא' כו לד נזכר בארי החתי, אבי יהודית אשת עשו. בהושע א א נזכר בארי (והוא נחשב אחד ממ"ח נביאים), הוא אביו של הושע הנביא ככתוב במפורש: הושע בן בארי. עד כאן הדמויות וכעת לפליאה:
בישעיהו ח יט ד"ה וכי יאמרו אליכם כותב רש"י את הדברים האלו (לפי מ"ג הכתר): אמר רבי סימון (ויקרא רבה ו ו) בארה אביו של הושע בן בארי ניבא שני מקראות הללו (הכוונה לישע' ח יט-כ) ולא היה בהם כדי ספר ונטפלו בישעיה, ונבא אותם לגלות עשרת השבטים, כשהגלם סנחריב לראובני ולגדי והגלהו עמהם (במ"ג המאור מובאת נ"א: והגלוהו עמהם), כמו שנאמר (דה"א ה ו) בארה בנו אשר הגלה תגלת פלנאסר מלך אשור הוא נשיא לראובני. ע"כ!
במדרש רבה כתוב כך: אמר רבי סימון: בארי לא נתנבא אלא שני פסוקים... אך מהמשך פירוש רש"י: כמו שנאמר בארה בנו אשר הגלה... נראה שסובר שבארה אף הוא שמו של אביו של הושע ואם כך היו לו שני שמות: בארה ובארי. ואכן בספר תורה שבעל פה על הנ"ך (דה"א ה ו) מובא בפירוש ברמז במלוא הערה י"ז שכך מפרש הרד"ל בפסיקתא רבתי ל"ד ט'.
זאב ערבות כתב:לשרש "בוש" יש שתי משמעויות, האחת לשון בושה והשניה לשון עכוב.
ביקורת תהיה כתב:זאב ערבות כתב:לשרש "בוש" יש שתי משמעויות, האחת לשון בושה והשניה לשון עכוב.
לכאורה הדבר אומר דרשני: מה ראו המדקדקים לומר כי הפועל 'בּוֹשׁ' (נכלם) והפועל 'בּוֹשֵׁשׁ' (איחר) משורש אחד יצאו ('בוש')? הלוא אין כלימה ואיחור ענינים קרובים זה לזה, ועל פניו נראה, כי הראשון שרשו 'בוש', והשני שרשו 'בשש'.
זאב ערבות כתב:בהערותיו לשמות לב א מציין לקונקורדנציה שבי"ל ששם מביאה בשרש בשש בבנין קל.
ביקורת תהיה כתב:זאב ערבות כתב:בהערותיו לשמות לב א מציין לקונקורדנציה שבי"ל ששם מביאה בשרש בשש בבנין קל.
כלומר, שמפרש כי 'בושש' הוא לשון הווה: העם ראה כי משה מתמהמה (שכן בעבר אומרים 'בָּשַׁשׁ'). ואינו נכון.
א) אונקלוס מתרגם 'אֲרֵי אוֹחַר משֶׁה'.
ב) לשון הכתוב בשופטים: 'מַדּוּעַ בּשֵׁשׁ רִכְבּוֹ לָבוֹא, מַדּוּעַ אֶחֱרוּ פַּעֲמֵי מַרְכְּבוֹתָיו', מורה כי הוא לשון עבר ('בּשֵׁשׁ' - 'אֶחֱרוּ').
והנכון שהוא עבר מבנין פיעל.
ביקורת תהיה כתב:איזו כתיבה מרושלת!
שתי הנוסחאות הן כדלהלן:
א. 'וּבֵרֵךְ' – כמו 'וּבֵרַךְ', והדיון הוא על אודות צַרְיוּת הריש (כמו בתהלים);
ב. 'וּבֵרֵךְ' – כמו 'וּבִרֵךְ', והדיון הוא על אודות צריות הבית.
הנוסחה השניה היא הנראית.
ביקורת תהיה כתב:הנוסחה השניה היא הנראית.
ביקורת תהיה כתב:ביקורת תהיה כתב:הנוסחה השניה היא הנראית.
אמנם בשיקול נוסף הכף מכריעה לטובת הנוסחה הראשונה:
א. כל עצמו של הדיון נתעורר עקב הניקוד החריג של הריש (צירה תחת פתח), ומסתבר כי הרצאת דבריו של רש"י מתמקדת בניקודה המיוחד של הריש, ולא בניקודה של הבית.
ב. אין מסתבר שרש"י יְיַחֵס מלה כלשהי אל מלה בלתי קיימת, דהיינו שיאמר: 'בֵּרֵךְ' היא כמו 'בִּרֵךְ', או 'חֵרֵף' היא כמו 'חִרֵף', בזמן שמלים אלו - 'בִּרֵךְ' ו'חִרֵף' - אינן קיימות כלל בלשון הקודש.
ג. יגיד עליו רעו – הפירוש בתהלים, שבו ברור שהנוסח הוא: 'בֵּרֵךְ' – כמו 'בֵּרַךְ'.
לאור האמור, בהכרח נפרש: 'וכן היא גזרת ריש', שלפעמים היא נקודה בפתח ולפעמים בצירה.
הספרות התלמודית מלאה בחילופי האותיות אלף וחית (בגלל הדמיון ביניהם), אין ספורות למו.זאב ערבות כתב:הדבר תמוה, שכן המלה מופיעה כמה פעמים בגמרא ומדוע כאן מופיע באל"ף, ומדוע רש"י אוחז בגרסת הגמרא ולא כותב ה"ג?
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 6 אורחים