עושה חדשות כתב:יש מקרים בהם אדם יכול לעשות משהו לא כ"כ כשר, אבל מ"מ אין בו איסור
הוה אמינא כתב:אין לך השתדלות מפוקפקת יותר מגזילה, האם אתה סבור שמי שגוזל מליון היה מקבל את המליון בדרך היתר בלי ה"השתדלות" שלו??
בוודאי שיש לאדם בחירה גם בעניני כספים, ואם הוא גונב אז יש לו רווח [אוי לכזה רווח שהשופט יגרס אח"כ בחצץ שיניו], וכן למלווה בריבית וכו'.
הרווחים הלא כשרים הם תוצאות של בחירה לא כשרה. והקב"ה ברא העולם בדרך הנהגה טבעית שיקבל בעוה"ז רווחים גם שאינם שלו ולא היו מגיעים לו.
בסוף יחשבנו לו את הכל.
עושה חדשות כתב:רצוני לשאול האם סברא כעין זו מוזכרת בחז"ל, קדמונים, באחרונים, האם יש מקורות לאידך גיסא, (אולי יש להוכיח ממה שמקילים בהלכה מפני הפסד מרובה), ומה על עצם הטענה.
החושב כתב:עושה חדשות כתב:רצוני לשאול האם סברא כעין זו מוזכרת בחז"ל, קדמונים, באחרונים, האם יש מקורות לאידך גיסא, (אולי יש להוכיח ממה שמקילים בהלכה מפני הפסד מרובה), ומה על עצם הטענה.
כל הש"ס (וכן התורה שבכתב) מתחילתו ועד סופו הוא מקור לאידך גיסא. הרעיון הזה שכל העולם הוא תאטרון בובות, ואין שום משמעות למעשים, והכל רק בשביל לקיים חובת ההשתדלות - נסתר מאלפי מקומות בש"ס. מעשה זה מעשה. ויש לו משמעות. ולכן גם גדולי החכמים היו מקפידים כאשר מישהו נהג כלפיהם בצורה לא ישרה בענייני ממונות ובעניינים אחרים.
אז, כמובן, אם רוצים כל דבר אפשר לתרץ לגופו. כן הקפיד מפני כבוד התורה, וכאן מפני שדאג לתלמידיו וכו' וכו'
השאלה היא אם נכון לנהוג כך: לגשת אל המקורות האמתיים שלנו עם דעה מוצקה. וכל מה שלא יסתדר אתה - נכופף (נתרץ) אותו.
ועוד שיש לציין שבשום מקום לא תמצא שמישהו בגמרא יאמר כדרך ששומעים היום בכל דרשה שנייה: נו, ממילא. מה זה כבר משנה. עשו לי כך או עשו לי כך. או אני עשיתי כך או עשיתי כך. זה הרי לא משנה כלום. הכל דמיון.
והלא דבר הוא?
איך יכול להיות שיש ייסוד כזה חשוב שמשליך על כל תחומי החיים ממש, ובצורה דרסטית. והוא לא מוזכר בצורה ברורה בש"ס או בתנ"ך (חוץ מרמזים כאלה ואחרים, לפי דעת המצדדים כרעיון זה). שיהיה כתוב פעם אחד: "כל הכועס הרי הוא כעובד עבודה זרה, מפני שאינו מכיר בכך שכל מה שעשה לו חברו אינו ממנו אלא מהקב"ה. ואין סיבה לכעוס על המקל." או משהו בגנון זה. ולפחות שמישהו מגדולי הראשונים (רש"י, רמב"ם, רמב"ן וכדומה) יכתוב כן. לדעתי זה אומר 'דרשני'.
עושה חדשות כתב:יש מקרים בהם אדם יכול לעשות משהו לא כ"כ כשר, אבל מ"מ אין בו איסור, ועי"ז להרויח ממון וכיו"ב.
ישא ברכה כתב:
אשמח אם תפרט את כוונתך, (ויתכן בסוגיות אלו כמה גישות, וכבר בחכמי ישראל ישנם גישות שונות).
1. האם אתה מקבל את המשפט הנפוץ 'הכל משמים', שמשמעותו הוא: בורא עולם עושה את כל מה שקורה בעולם, והעולם כולו מושגח על ידו.
2. האם כאשר האדם זקוק לענין מסוים, הוא צריך לעשות חובת השתדלות, שמשמעותה: מעשים מוגבלים בגבולות מסוימים, ואינו צריך לפעול כאילו הדבר תלוי אך ורק בו או במקרים.
3. גם מערכת היחסים בין בני אדם, פגיעות וכו', בסופו של דבר הכל נעשה מאת ה', אין אדם יכול להזיק ולפגוע בחבירו, וממילא הנפגע לא אמור לראות בפוגע את הסיבה לרעה הפוקדת אותו, אלא הוא שליח מאת האלוקים להרע לו.
4. כמובן בכל אלו, ניתן לחלק לתחומים שונים, עולם הטבע הקבוע, הטבע שאינו קבוע (גשם וכו'), מערכת הצומח, בעלי חיים, מערכת בני אדם.
גמח כתב:עושה חדשות כתב:יש מקרים בהם אדם יכול לעשות משהו לא כ"כ כשר, אבל מ"מ אין בו איסור, ועי"ז להרויח ממון וכיו"ב.
מקרה מעין זה הזדמן לידי בשבוע שעבר כך שיכולתי להרויח עשרות אלפים כל חודש (בנוסף למלגת הכולל כמובן...) אך כיון שהתברר לי שעלי לעשות מעשה שמבחינה הלכתית הוא בדיעבד ירדתי מהרעיון. אינני רוצה להיות יהודי של דיעבד.
אינני חושב שזה נוגע לסוגיא של ביטחון והשתדלות. השאיפה צריכה להיות שבכל דבר נעשה את הטוב והרצוי (לבוי"ת ולא לנו) ביותר.
החושב כתב:
1. ברור. העולם מתנהל בדיוק כפי שבוראו רצה. והוא לא סתם ברא את העולם. אלא יש לו בזה רצון וכוונה. זה לא אומר, אבל, שאנחנו יודעים בדיוק איך הוא רצה ואיך הוא מנהל את העולם.
אם מישהו דפק את ראשו בקיר (בכוונה), הוא יכול להגיד, טוב, כנראה שהקב"ה רצה שיהיה לי כואב. לחילופין הוא יכול לומר, הקב"ה רצה לתת בידי להחליט אם להכאיב לעצמי או לא, ואני הכאבתי לעצמי כעת.
וכן בעניין הפרנסה. אדם יכול לשכב במיטה לקרוא עיתון כל היום (בזמן שאשתו תעבוד). ואחר יגיד, טוב, כנראה שנגזר עלי (ועל משפתחי המסכנה) להיות עני. ולחילופין יכול הוא לומר, הקב"ה נתת בידי את האפשרויות. ואני בחרתי לאמלל את עצמי ואת משפחתי.
לענ"ד הצד הראשון הוא לא נכון.
ישא ברכה כתב:אנסה לחדד את דבריך, ולהתבונן בהם.
בורא עולם ברא את העולם יש מאין והוא נתן בידי האדם כח ויכולת מסוימות, האדם הוא האחראי למימוש היכולות הללו.
יש בזה סוגיות פילוספיות-אלוקיות, וסוגיות מוסריות.
דבריך היו מתקבלים, אם החיים היו מסתיימים ביננו לבין עצמינו ניחא, הבעיה היא שיש לנו יחסים אם גורמים נוספים. הנה למשל בדוגמא שהבאת, אם נניח האדם לא מספק לילדיו את צרכי החיים שלהם, האב בחר שלא לממש את היכולת שנתן לו הבורא. מילא הוא הרע לעצמו, אבל האם הם סובלים ללא סיבה?? איך בורא עולם נותן לעוול להיות בעולמו??
תוספות מסכת עבודה זרה דף טו עמוד א ד"ה אימור
מיהו מאותם שרגילים לשכור לעובדי כוכבים קשיא. וי"ל דודאי הא דאסור למכור בהמה טמאה היינו דוקא בימיהם, שהיו הרבה יהודים ביחד, ואם היה לו לאדם בהמה שאינו צריך לה היה מוכרה לחבירו ולא היה מפסידה, אבל עתה מה יעשה שלא ימצא למכור, יפסידנה? ולכך נהגו הגאונים שבגולה היתר בדבר.
עקביה כתב:נזכרתי בהיתר יוצא הדופן, לאיסור דרבנן, זה:תוספות מסכת עבודה זרה דף טו עמוד א ד"ה אימור
מיהו מאותם שרגילים לשכור לעובדי כוכבים קשיא. וי"ל דודאי הא דאסור למכור בהמה טמאה היינו דוקא בימיהם, שהיו הרבה יהודים ביחד, ואם היה לו לאדם בהמה שאינו צריך לה היה מוכרה לחבירו ולא היה מפסידה, אבל עתה מה יעשה שלא ימצא למכור, יפסידנה? ולכך נהגו הגאונים שבגולה היתר בדבר.
וצ"ע, היה להם לומר שזו השתדלות באופן שאינו ראוי, ופרנסה משמים.
לדעתך 'דרשני' הכוונה לחלוק על כל דברי הראשונים והאחרונים בעניין.החושב כתב:עושה חדשות כתב:רצוני לשאול האם סברא כעין זו מוזכרת בחז"ל, קדמונים, באחרונים, האם יש מקורות לאידך גיסא, (אולי יש להוכיח ממה שמקילים בהלכה מפני הפסד מרובה), ומה על עצם הטענה.
כל הש"ס (וכן התורה שבכתב) מתחילתו ועד סופו הוא מקור לאידך גיסא. הרעיון הזה שכל העולם הוא תאטרון בובות, ואין שום משמעות למעשים, והכל רק בשביל לקיים חובת ההשתדלות - נסתר מאלפי מקומות בש"ס. מעשה זה מעשה. ויש לו משמעות. ולכן גם גדולי החכמים היו מקפידים כאשר מישהו נהג כלפיהם בצורה לא ישרה בענייני ממונות ובעניינים אחרים.
אז, כמובן, אם רוצים כל דבר אפשר לתרץ לגופו. כן הקפיד מפני כבוד התורה, וכאן מפני שדאג לתלמידיו וכו' וכו'
השאלה היא אם נכון לנהוג כך: לגשת אל המקורות האמתיים שלנו עם דעה מוצקה. וכל מה שלא יסתדר אתה - נכופף (נתרץ) אותו.
ועוד שיש לציין שבשום מקום לא תמצא שמישהו בגמרא יאמר כדרך ששומעים היום בכל דרשה שנייה: נו, ממילא. מה זה כבר משנה. עשו לי כך או עשו לי כך. או אני עשיתי כך או עשיתי כך. זה הרי לא משנה כלום. הכל דמיון.
והלא דבר הוא?
איך יכול להיות שיש ייסוד כזה חשוב שמשליך על כל תחומי החיים ממש, ובצורה דרסטית. והוא לא מוזכר בצורה ברורה בש"ס או בתנ"ך (חוץ מרמזים כאלה ואחרים, לפי דעת המצדדים כרעיון זה). שיהיה כתוב פעם אחד: "כל הכועס הרי הוא כעובד עבודה זרה, מפני שאינו מכיר בכך שכל מה שעשה לו חברו אינו ממנו אלא מהקב"ה. ואין סיבה לכעוס על המקל." או משהו בגנון זה. ולפחות שמישהו מגדולי הראשונים (רש"י, רמב"ם, רמב"ן וכדומה) יכתוב כן. לדעתי זה אומר 'דרשני'.
קראקובער כתב:הוה אמינא כתב:אין לך השתדלות מפוקפקת יותר מגזילה, האם אתה סבור שמי שגוזל מליון היה מקבל את המליון בדרך היתר בלי ה"השתדלות" שלו??
בוודאי שיש לאדם בחירה גם בעניני כספים, ואם הוא גונב אז יש לו רווח [אוי לכזה רווח שהשופט יגרס אח"כ בחצץ שיניו], וכן למלווה בריבית וכו'.
הרווחים הלא כשרים הם תוצאות של בחירה לא כשרה. והקב"ה ברא העולם בדרך הנהגה טבעית שיקבל בעוה"ז רווחים גם שאינם שלו ולא היו מגיעים לו.
בסוף יחשבנו לו את הכל.
מענין לענין, אברך תמים שאל בשיא הרצינות שהוא לא מבין איך זה שאברכים מרוויחים פחות מעו"ד לדוגמא הרי בשביל השתדלות פרנסה מספיק גם להיות אברך (נניח שהוא צודק) וכל הרווח של אדם זה רק מדין השתדלות וזה שאברך ספיציפי מרוויח פחות הוא מבין שכך נגזר עליו אבל בסך הכול היתכן שלאברכים יש פחות מאלו שלמדו 3 שנים לתואר?!
חיימשה כתב:עקביה כתב:נזכרתי בהיתר יוצא הדופן, לאיסור דרבנן, זה:תוספות מסכת עבודה זרה דף טו עמוד א ד"ה אימור
מיהו מאותם שרגילים לשכור לעובדי כוכבים קשיא. וי"ל דודאי הא דאסור למכור בהמה טמאה היינו דוקא בימיהם, שהיו הרבה יהודים ביחד, ואם היה לו לאדם בהמה שאינו צריך לה היה מוכרה לחבירו ולא היה מפסידה, אבל עתה מה יעשה שלא ימצא למכור, יפסידנה? ולכך נהגו הגאונים שבגולה היתר בדבר.
וצ"ע, היה להם לומר שזו השתדלות באופן שאינו ראוי, ופרנסה משמים.
אין זו קושיה כלל. ביטחון של אדם הוא לפי מדרגתו, ושום דין ביו''ד או חו''מ לא נפסק לפי זה. ההלכה מיועדת גם עבור מי שאינו בוטח, נעבעך.
אכן יש מבט נוסף להסתכל על העולם, המבט של הטבע, שנועד להסתיר את ההשגחה העליונה ולאפשר בחירה לכל ילוד אשה.עקביה כתב:חיימשה כתב:עקביה כתב:נזכרתי בהיתר יוצא הדופן, לאיסור דרבנן, זה:תוספות מסכת עבודה זרה דף טו עמוד א ד"ה אימור
מיהו מאותם שרגילים לשכור לעובדי כוכבים קשיא. וי"ל דודאי הא דאסור למכור בהמה טמאה היינו דוקא בימיהם, שהיו הרבה יהודים ביחד, ואם היה לו לאדם בהמה שאינו צריך לה היה מוכרה לחבירו ולא היה מפסידה, אבל עתה מה יעשה שלא ימצא למכור, יפסידנה? ולכך נהגו הגאונים שבגולה היתר בדבר.
וצ"ע, היה להם לומר שזו השתדלות באופן שאינו ראוי, ופרנסה משמים.
אין זו קושיה כלל. ביטחון של אדם הוא לפי מדרגתו, ושום דין ביו''ד או חו''מ לא נפסק לפי זה. ההלכה מיועדת גם עבור מי שאינו בוטח, נעבעך.
זו לא קושיה, זו ראיה.
ראיה לכך שהצד שהעלה פותח האשכול: "ויש טענה לומר הרי הכל זה רק בגדר חיוב השתדלות" וכו', אינו המבט האחד והיחיד הנכון להסתכל דרכו על העולם, שאל"כ לא היה מקום להיתר זה.
חיימשה כתב:לדעתך 'דרשני' הכוונה לחלוק על כל דברי הראשונים והאחרונים בעניין.
סתם כדוגמה בעלמא, ר' יוסף יוזל מנובהרדוק פשוט לא ידע על אלפי הגמרות הללו...
שומע ומשמיע כתב:חיימשה כתב:לדעתך 'דרשני' הכוונה לחלוק על כל דברי הראשונים והאחרונים בעניין.
סתם כדוגמה בעלמא, ר' יוסף יוזל מנובהרדוק פשוט לא ידע על אלפי הגמרות הללו...
זה ממש לא 'סתם כדוגמא בעלמא' הרי ברור שדרכו הייתה שונה ולא מקובלת לא בעבר וגם לא בין גדולי דורו.
סתם לדוגמא בעלמא... פירושו על מעשה יעקב והצאן, ברור שהוא לא פשט כל המפרשים.
החושב כתב:עושה חדשות כתב:רצוני לשאול האם סברא כעין זו מוזכרת בחז"ל, קדמונים, באחרונים, האם יש מקורות לאידך גיסא, (אולי יש להוכיח ממה שמקילים בהלכה מפני הפסד מרובה), ומה על עצם הטענה.
כל הש"ס (וכן התורה שבכתב) מתחילתו ועד סופו הוא מקור לאידך גיסא. הרעיון הזה שכל העולם הוא תאטרון בובות, ואין שום משמעות למעשים, והכל רק בשביל לקיים חובת ההשתדלות - נסתר מאלפי מקומות בש"ס. מעשה זה מעשה. ויש לו משמעות. ולכן גם גדולי החכמים היו מקפידים כאשר מישהו נהג כלפיהם בצורה לא ישרה בענייני ממונות ובעניינים אחרים.
אז, כמובן, אם רוצים כל דבר אפשר לתרץ לגופו. כן הקפיד מפני כבוד התורה, וכאן מפני שדאג לתלמידיו וכו' וכו'
השאלה היא אם נכון לנהוג כך: לגשת אל המקורות האמתיים שלנו עם דעה מוצקה. וכל מה שלא יסתדר אתה - נכופף (נתרץ) אותו.
ועוד שיש לציין שבשום מקום לא תמצא שמישהו בגמרא יאמר כדרך ששומעים היום בכל דרשה שנייה: נו, ממילא. מה זה כבר משנה. עשו לי כך או עשו לי כך. או אני עשיתי כך או עשיתי כך. זה הרי לא משנה כלום. הכל דמיון.
והלא דבר הוא?
איך יכול להיות שיש ייסוד כזה חשוב שמשליך על כל תחומי החיים ממש, ובצורה דרסטית. והוא לא מוזכר בצורה ברורה בש"ס או בתנ"ך (חוץ מרמזים כאלה ואחרים, לפי דעת המצדדים כרעיון זה). שיהיה כתוב פעם אחד: "כל הכועס הרי הוא כעובד עבודה זרה, מפני שאינו מכיר בכך שכל מה שעשה לו חברו אינו ממנו אלא מהקב"ה. ואין סיבה לכעוס על המקל." או משהו בגנון זה. ולפחות שמישהו מגדולי הראשונים (רש"י, רמב"ם, רמב"ן וכדומה) יכתוב כן. לדעתי זה אומר 'דרשני'.
חיימשה כתב:שומע ומשמיע כתב:חיימשה כתב:לדעתך 'דרשני' הכוונה לחלוק על כל דברי הראשונים והאחרונים בעניין.
סתם כדוגמה בעלמא, ר' יוסף יוזל מנובהרדוק פשוט לא ידע על אלפי הגמרות הללו...
זה ממש לא 'סתם כדוגמא בעלמא' הרי ברור שדרכו הייתה שונה ולא מקובלת לא בעבר וגם לא בין גדולי דורו.
סתם לדוגמא בעלמא... פירושו על מעשה יעקב והצאן, ברור שהוא לא פשט כל המפרשים.
בכוונה נקטתי דוגמא זו, כדי שלא ליתן לבעל דין מקום לחלוק ולומר שאינו סובר כן, באשר הוא פירש הדברים באופן הכי ברור.
מסופקני אם חלקו עליו בני דורו ברמת העיקרון, יותר נראה שהוא הנחיל את הדרגה הגבוהה יותר של ביטחון עבור הכלל, כאשר מקובל היה שזה רק לבעלי מדרגה.
בכל אופן יש דברים מפורשים בזה ברמב"ן, רבינו יונה, הגר''א, ותלמידי הבעש''ט, כולם מדברים בסגנון אחד, ולא ייתכן לומר שנעלמו מהם כל ההוכחות מהש''ס.
הוה אמינא כתב:אין לך השתדלות מפוקפקת יותר מגזילה, האם אתה סבור שמי שגוזל מליון היה מקבל את המליון בדרך היתר בלי ה"השתדלות" שלו??
קראקובער כתב:במוריה האחרון היה מאמר בענין השתדלות בשידוכים ונגע בהרבה נקודות במדובר כאן, מי יעלה לנו?
החפץ חיים בשער התבונה פרק ט' כתב:והנה זה דבר שהשכל יחייבהו ודאי, כי איך יתכן שהקב"ה יגרע מן האדם מזונו שקבע לו בראש השנה עבור שלא רצה לבטל הזמן הקבוע לו לתורה. ואפילו אם אירע לו שע"י קביעת עתים שלו נסבב לו מניעת הריוח ביום זה, אעפ"כ אל ידאג מזה, כי הרבה סיבות יש למקום, ואם לא ביום זה יתן לו ביום אחר, וידע לנכון כי עד כלות זמן הקבוע לטרף של שנה זו והוא עד ראש השנה כמשאחז"ל בודאי משלם מה שנגזר לו מן השמים. ואין החריצות וההשתדלות ביותר מועיל מאומה, כי בודאי לא יתוסף לו מאומה עי"ז שיעבור על רצונו של הקדוש ברוך הוא ויפריע את העת הקבועה לו לדברי תורה, וכן מליתן ממונו לצדקה וכדומה. אם לא מי שכפר לגמרי בה' ובהשגחתו, דעליו כתיב ומשלם לשנאיו אל פניו להאבידו.
המסילת ישרים פרק כ"א כתב:אמנם מה שיוכל לשמור את האדם ולהצילו מן המפסידים האלה הוא הבטחון, והוא שישליך יהבו על ה' לגמרי, כאשר ידע כי ודאי אי אפשר שיחסר לאדם מה שנקצב לו, וכמו שאז"ל במאמריהם (ביצה ט"ז): כל מזונותיו של אדם קצובים לו מראש השנה וגו', וכן אמרו (יומא ל"ח): אין אדם נוגע במוכן לחבירו אפילו כמלא נימא, וכבר היה אדם יכול להיות יושב ובטל והגזירה היתה מתקיימת, אם לא שקדם הקנס לכל בני אדם, (בראשית ג): בזעת אפך תאכל לחם, אשר על כן חייב אדם להשתדל איזה השתדלות לצורך פרנסתו, שכן גזר המלך העליון, והרי זה כמס שפורע כל המין האנושי אשר אין להמלט ממנו. על כן אמרו (ספרי): יכול אפילו יושב ובטל תלמוד לומר: בכל משלח ידך אשר תעשה, אך לא שההשתדלות הוא המועיל, אלא שהשתדלות מוכרח, וכיון שהשתדל הרי יצא ידי חובתו, וכבר יש מקום לברכת שמים שתשרה עליו ואינו צריך לבלות ימיו בחריצות והשתדלות, הוא מה שכתב דוד המלך ע"ה (תהלים ע"ה): כי לא ממוצא וממערב ולא וגו', כי אלהים שופט וגו' ושלמה המלך ע"ה אמר (משלי כ"ג): "אל תיגע להעשיר מבינתך חדל". אלא הדרך האמיתי הוא דרכם של החסידים הראשונים עושים תורתן עיקר ומלאכתן טפלה, וזה וזה נתקיים בידם, כי כיון שעשה אדם קצת מלאכה משם והלאה אין לו אלא לבטוח בקונו ולא להצטער על שום דבר עולמי, אז תשאר דעתו פנויה ולבו מוכן לחסידות האמיתי ולעבודה התמימה.
ספר החינוך בפ' קדושים כתב:משרשי המצוה, שידע האדם ויתן אל לבו כי כל אשר יקרהו מטוב עד רע, הוא סיבה שתבוא עליו מאת השם ברוך הוא, ומיד האדם מיד איש אחיו לא יהיה דבר בלתי רצון השם ברוך הוא, על כן כשיצערהו או יכאיבהו אדם ידע בנפשו כי עוונותיו גרמו והשם יתברך גזר עליו בכך, ולא ישית מחשבותיו לנקום ממנו כי הוא אינו סיבת רעתו, כי העוון הוא המסבב, וכמו שאמר דוד עליו השלום [שמואל ב' ט"ז, י"א] הניחו לו ויקלל כי אמר לו השם יתברך, תלה הענין בחטאו ולא בשמעי בן גרא
הרב דסלר זצ"ל כתב:ע"כ צריך האדם לשקול אורחותיו למעט בהשתדלות כפי ערך מדרגתו אשר יוכל ומשקל זה צריך להיות בדקדוק עצום ודיוק רב כי משני הצדדים היצר יארב עליו אם ירבה בהשתדלותו מכפי ערך אמונתו הרי יכפור ואם ימעט מכפי ערכו יבא לתהות על הראשונות וגם לכפור אח"כ והיצר לפעמים מסית אותנו להרבות בהשתדלות היינו בשעת רפיון רוחנו ולפעמים יסיתנו לקצר בה בשעת התעוררנו לרוחניות והמשקל בזה הוא דק מאד ותלוי בבחירת האדם וא"א להגיע בו אל הנקודה האמיתית אם לא מתוך יר"ש טהורה המצלת מן הנגיעות.
באם לא מספיק ברורים דברי דוד המלך 'ד' אמר לו קלל'?החושב כתב:עושה חדשות כתב:רצוני לשאול האם סברא כעין זו מוזכרת בחז"ל, קדמונים, באחרונים, האם יש מקורות לאידך גיסא, (אולי יש להוכיח ממה שמקילים בהלכה מפני הפסד מרובה), ומה על עצם הטענה.
כל הש"ס (וכן התורה שבכתב) מתחילתו ועד סופו הוא מקור לאידך גיסא. הרעיון הזה שכל העולם הוא תאטרון בובות, ואין שום משמעות למעשים, והכל רק בשביל לקיים חובת ההשתדלות - נסתר מאלפי מקומות בש"ס. מעשה זה מעשה. ויש לו משמעות. ולכן גם גדולי החכמים היו מקפידים כאשר מישהו נהג כלפיהם בצורה לא ישרה בענייני ממונות ובעניינים אחרים.
אז, כמובן, אם רוצים כל דבר אפשר לתרץ לגופו. כן הקפיד מפני כבוד התורה, וכאן מפני שדאג לתלמידיו וכו' וכו'
השאלה היא אם נכון לנהוג כך: לגשת אל המקורות האמתיים שלנו עם דעה מוצקה. וכל מה שלא יסתדר אתה - נכופף (נתרץ) אותו.
ועוד שיש לציין שבשום מקום לא תמצא שמישהו בגמרא יאמר כדרך ששומעים היום בכל דרשה שנייה: נו, ממילא. מה זה כבר משנה. עשו לי כך או עשו לי כך. או אני עשיתי כך או עשיתי כך. זה הרי לא משנה כלום. הכל דמיון.
והלא דבר הוא?
איך יכול להיות שיש ייסוד כזה חשוב שמשליך על כל תחומי החיים ממש, ובצורה דרסטית. והוא לא מוזכר בצורה ברורה בש"ס או בתנ"ך (חוץ מרמזים כאלה ואחרים, לפי דעת המצדדים כרעיון זה). שיהיה כתוב פעם אחד: "כל הכועס הרי הוא כעובד עבודה זרה, מפני שאינו מכיר בכך שכל מה שעשה לו חברו אינו ממנו אלא מהקב"ה. ואין סיבה לכעוס על המקל." או משהו בגנון זה. ולפחות שמישהו מגדולי הראשונים (רש"י, רמב"ם, רמב"ן וכדומה) יכתוב כן. לדעתי זה אומר 'דרשני'.
לענין כתב:ולאזן את הקרירות - מעשה נפלא ומחזק!
תיקנתי - הקובץ היה מקוטע, והושלם בס''ד
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 189 אורחים