תוכן כתב:בהוריות ו' א' בעי להוכיח שאין חטאת הציבור מתה, פירוש, שאפילו אם חלק מהציבור מת, עדיין אפשר להקריב החטאת, מהא דמקריבים שעיר ראש חדש אע"פ שלאחר שנתרמה הלשכה מתו כמה מאלו שתרמו. והגמרא דוחה זה: 'מי דמי שעיר ר"ח דלמא לא מייתו מצבור, אבל הכא (פירוש בחטאת ציבור שהקריבו בתחילת בית שני על עבודה זרה שבבית ראשון) ודאי מייתו (פירוש, כמה מהציבור לא כולם)'. והנה בשלמא הא דאמרינן דהכא ודאי מייתו, הרי מילתא דפשיטותא היא דבשעת החורבן מתו הרבה מבני ישראל, אבל הא דאמרינן 'דלמא לא מייתו בצבור', תמוה מאד, דאיך אפשר לומר דהתורה ציותה להקריב קרבן ראש חדש דאפשר דלא מתו מישראל, והרי בודאי מזמן תרומת הלשכה שהלשכה נתרמת ג' פעמים בשנה, לפני הג' רגלים כדתנן בשקלים פ"ג מ"א, בודאי מתו מישראל. ולמשל מן ערב סוכות עד ערב פסח שאחריו מתו מישראל לאלפים, וכלשון הרמב"ן שמות ל' י"ב: 'ואיך יתכן שיהיה קהל גדול כמהו ולא ימותו בו בחצי שנה למאות ולאלפים', ואיזה ספק יש בדבר. ונראה לפרש, דבודאי מתים מכל שנה למאות ולאלפים, אבל על כל אדם פרטי שאנו דנים עליו, יש עליו חזקת חי, וא"כ משום כך אמרינן בהוה אמינא בסוגיין, דאפשר להקריב השעיר דראש חדש, דאע"ג דבודאי ימותו, אבל על כל אדם בעצמו מתוך הקהל, יש עליו חזקת חי. ומכל מקום ראיה גמורה ליכא, דהגמרא לא הביאה סברא זו אלא בה"א ואפשר שבמסקנה היא חזרה בה.
מי דמי שעיר דר"ח דלמא לא מתו. ואע"ג דידעי' דודאי מתו קצת מישראל מ"מ אלו מעות שעלו מן הקופה דלמא מאותן מעות הן שנתנו אותם שהם עדיין חיים כדתנן בפרק ג' דגיטין (כ"ח א') השולח חטאתו מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים אלמא מספק תולין ומקריבין.
ביליצר כתב:לא הבנתי את דבריך ,מה יעזור חזקת חי על האדם הפרטי אם ברור שמדובר בחטאת שמתו בעליה לפחות חלקית.
ביליצר כתב:ולמה תפסת את הרמב"ן החולק על רש"י.
ביליצר כתב:וגם רש"י על אתר בהוריות כותב מפורש דאכן ספק אם מתו .
עזריאל ברגר כתב:דברי רש"י צריכים ביאור:
הרי מחצית השקל ניתנת מחודש אדר, ומקריבים ממנה את כל חטאות הציבור עד ראש חודש אדר הבעל"ט, ובמשך שנה אין שום ספק שכבר מתו אנשים, וכל אחד מעם ישראל מכיר אנשים שמתו במהלך השנה האחרונה.
ומדוע זה נחשב ספק?!
שש ושמח כתב:תוכן כתב:בהוריות ו' א' בעי להוכיח שאין חטאת הציבור מתה, פירוש, שאפילו אם חלק מהציבור מת, עדיין אפשר להקריב החטאת, מהא דמקריבים שעיר ראש חדש אע"פ שלאחר שנתרמה הלשכה מתו כמה מאלו שתרמו. והגמרא דוחה זה: 'מי דמי שעיר ר"ח דלמא לא מייתו מצבור, אבל הכא (פירוש בחטאת ציבור שהקריבו בתחילת בית שני על עבודה זרה שבבית ראשון) ודאי מייתו (פירוש, כמה מהציבור לא כולם)'. והנה בשלמא הא דאמרינן דהכא ודאי מייתו, הרי מילתא דפשיטותא היא דבשעת החורבן מתו הרבה מבני ישראל, אבל הא דאמרינן 'דלמא לא מייתו בצבור', תמוה מאד, דאיך אפשר לומר דהתורה ציותה להקריב קרבן ראש חדש דאפשר דלא מתו מישראל, והרי בודאי מזמן תרומת הלשכה שהלשכה נתרמת ג' פעמים בשנה, לפני הג' רגלים כדתנן בשקלים פ"ג מ"א, בודאי מתו מישראל. ולמשל מן ערב סוכות עד ערב פסח שאחריו מתו מישראל לאלפים, וכלשון הרמב"ן שמות ל' י"ב: 'ואיך יתכן שיהיה קהל גדול כמהו ולא ימותו בו בחצי שנה למאות ולאלפים', ואיזה ספק יש בדבר. ונראה לפרש, דבודאי מתים מכל שנה למאות ולאלפים, אבל על כל אדם פרטי שאנו דנים עליו, יש עליו חזקת חי, וא"כ משום כך אמרינן בהוה אמינא בסוגיין, דאפשר להקריב השעיר דראש חדש, דאע"ג דבודאי ימותו, אבל על כל אדם בעצמו מתוך הקהל, יש עליו חזקת חי. ומכל מקום ראיה גמורה ליכא, דהגמרא לא הביאה סברא זו אלא בה"א ואפשר שבמסקנה היא חזרה בה.
התורא"ש שם לא רצה לומר כדבריך ולכן פי' וז"ל,מי דמי שעיר דר"ח דלמא לא מתו. ואע"ג דידעי' דודאי מתו קצת מישראל מ"מ אלו מעות שעלו מן הקופה דלמא מאותן מעות הן שנתנו אותם שהם עדיין חיים כדתנן בפרק ג' דגיטין (כ"ח א') השולח חטאתו מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים אלמא מספק תולין ומקריבין.
הרי שמפרש שכעת סברה הגמ' דלא איכפ"ל שמתו מקצת מישראל אלא אם מתו אותם שנתנו את המעות שמהם נקנה שעיר ר"ח. וכן לשון הסוגיא בתמורה ט"ו ב' "ודלמה מתו מרייהו דהני זוזי". וגם בד' רש"י יש לפרש שכך סברה הגמ' בדחייה.
תוכן כתב:עזריאל ברגר כתב:דברי רש"י צריכים ביאור:
הרי מחצית השקל ניתנת מחודש אדר, ומקריבים ממנה את כל חטאות הציבור עד ראש חודש אדר הבעל"ט, ובמשך שנה אין שום ספק שכבר מתו אנשים, וכל אחד מעם ישראל מכיר אנשים שמתו במהלך השנה האחרונה.
ומדוע זה נחשב ספק?!
כי אם דנים על כל אחד בנפרד, יש ספק. זה בדיוק הנקודה, איך לגשת לשאלה הזו, האם אנו דנים הציבור כמכלול או כל אחד באופן פרטי. וזהו סודו של ראש השנה.
תוכן כתב:והתשובה היא, שמבחינת כל פרט ופרט יש כאן ספק, ורק מחמת חזקה אנו אומרים שהוא חי, וכהא דאמרינן שמא ימות אמרינן, שמא מת לא אמרינן.
ביליצר כתב:רבינו תוכן ,שוב לא זכיתי ,מקופיא הכהן המקריב חטאת זו יודע בבירור [לדעתך]שיש כאן מתים רק אינו יודע מי או מה [נניח] , ברור שמשתמשים בכסף שמתו בעליו ושוב מדובר בחטאת שמתו בעליה הלא כן ?!לא ראיתי כאן שום צד לדון על הפרט .
אליעזר ג כתב:בס"ד
בשלב זה לא עברתי על כל הדיון המעניין רק על השאלות בפתיחתו ואני מגיב בהתאם באופן כללי .
א. נראה שישנה כאן הנחה סמויה שכביכול התורה באה לאסור דברים המזיקים רוחנית מכיוון שהם כאלו וממילא אם המציאות שהמזיק קיים כאן והוא בשיעור שמזיק איך אפשר להתיר.
ב. אבל נראה שהאמת הפוכה התורה רצתה לאסור דברים מכיוון ש:
1. רצתה שהאדם יקבל מלכותו יתברך בניגוד לטבעו המרדני.
2. רצתה שלא ימשך באופן מוגזם אחרי תאוות גשמיות בניגוד לטבעו כן להימשך, כאשר ההימשכות הזו היא אכן מזיק בעצם ,אבל לאו דווקא ביחס למעשים מוגדרים.
3. רצתה שהאדם יגיע להיות חכם במהותו כלומר חוכמה המולידה ומונעת מעשים ושיהיה נותן.
ג. לכן אסתכל באוריתא וברא עלמא, ואכן הרבה פעמים יצר רע בעצם בדברים באותם נסיבות שאסרם מהטעמים לעיל ,אבל בנסיבות שלא אסרם לא, כלומר בפועל הם מזיקים ולא מעצם היותם אלא בצירוף מצבי דעת של האדם. נקודה זו תתברר יותר בהמשך.
ד. איסור התורה המקורי לא נאמר כלל על ספק איסור, כלומר ספק חלב אינו אסור מטעם איסור חלב [אחת הראיות לכך שאם התורה אמרה מדאוריתא ספק להחמיר מגדרי האיסור עצמו והאדם עבר והתברר אח"כ שהיה טיסור דינו צריך להיות מזיד כי הוזהר באותה אזהרה שבמצב זה לא לעבור ועבר ] ,אלא מצד ספק מן התורה להחמיר למאן מדאוריתא ולמאן מדרבנן. [אני מקדים זאת לשם פישוט הדברים אבל זה לא מעכב לטיעונים הלאה]
ה. כשיש רוב של שומן מתוך החתיכות מהם פרשה החתיכה לכולא עלמא מותר לכתחילה, אבל אם אחר כך התברר שזה היה חלב מביא קרבן. וכן הוא בטעות בדין להלכה יחיד העושה בהוראת ביה"ד הגדול מביא קרבן. כלומר התבררה טעות במציאות או שהתבררה טעות בדין , להלכה למרות שנהג לגמרי כראוי ללא שמץ פשיעה מביא קורבן על עצם הרע שבדבר.
ו. לעומת זאת כאשר הגיע ספק לפניו ופסק להיתר מכוח כל דפריש, כי הנידון היה בפנינו וכך הדין. ושוב ושוב חזר על הדברים לא הייתה שום טעות לא בדין ולא במציאות בפסקו ולכן גם כאשר מתערבבים כל הספקות יחדיו בגדרי איסורי התורה זה ערבוב של היתרים ואין שום איסור ועל זה לא קבעה תורה מזיק במציאות .
ז. אומנם צריך להבין מה המציאות השונה בדעת האדם שאם התערב אסור וודאי בהיתר במינונים הללו אסור ומזיק ואם אנו משערים סטטיסטית יחס זה זה אינו אסור ואינו מזיק?
ח. ראשית גם מבחינת תורת ההסתברות, הסתברות אינה וודאות וודאי לא בכמויות הקטנות יחסית בהם אנו עסוקים וכל מה שהתורה אסרה את התערובת היא רק בוודאי איסור בכמות המדוברת ורק על מצב דעת של וודאות ביחס לאיסור בתערובת נקבע שמזיק רוחנית. כלומר התערובת עצמה היא מחלישה את האיסור והשפעתו מעצם היותו לא ניכר ובהינתן שגם אינו וודאי מותר ולא מזיק.
ט. אומנם בימינו כל כך התרגלנו למושג הסתברות עד שנכנס אצלינו כוודאות ,אבל עלינו לדעת שלמרות הרגשתינו מכוח ההרגל המחשבתי, הסתברות אינה מבוססת כלל על הגיון אדרבה אין לה שום הסבר במסגרת ההיגיון הסיבתי. וכי מדוע שמספר האפשרויות התאורטי מנקודת מבטינו שאינה יודעת את כל הדברים הפועלים במציאות בהקשר למקרה וכוחם היחסי לתוצאה ? כלומר האם הגיוני שהאפשרויות שהן רק פרי מצב אי ידיעתנו המסוים שעכשיו ישפיעו על התוצאה ? והאם שנדע יותר התוצאה תהה אחרת? מה הקשר בין אפשרויות האי ידיעה לבין מערכת הווקטורים הסיבתית שיצרה את התוצאה? מה הקשר המכתיב תוצאות בין כל הפעמים בהם זרקתי קוביה וכו'?
י. אלא שאכן עד המאה השבע עשרה לא הייתה ההסתברות קיימת בתודעת האדם אלא אולי כאינטואיציה מבוססת ניסיון באופן חלקי, תורת ההסתברות שפותחה בתקופה זו על ידי לייבניץ הסתמכה על ממצאים אמפריים בלבד שהוכללו למה שנקרה חוק המספרים הגדולים , כלומר הממצא הוא שבעולם ואפילו במדינה נולדים בסה"כ פחות או יותר בשווה זכרים ונקבות ,למרות שבקבוצות קטנות זה לא בהכרח כך. שכשמטילים מטבע פעמים רבות יתפלגו התוצאות פחות או יותר בשווה בין עץ ופלי וכדומה . וההכללה אומרת [לא בהגדרתה המדויקת] שככל שנרבה בפעמים כן נתכנס להתפלגות שווה בין אפשרויות שאיננו מכירים בעדיפות ביניהם . ועל בסיס ניסיון זה בנויה כל תורת ההסתברות. אומנם עדיין קשים הדברים המובאים בסעיף הקודם, אך הניסיונות הרבים שהצטברו מאששים את התאוריה והם אכן מראים שהמציאות אינה כולה סיבתית אלא תכליתית ואם יש תכלית בהתפלגות ,רצון בחירי יעצבה לפי התכלית ואם התכלית ברובה מתאימה להתפלגות סטטיסטית יקבע זאת כרצון קבוע. ועוד שהתודעה והיחס של האדם מתוך צמצום ידיעתו ומבטו מעצב את צורת המציאות אותה הוא קולט, כי הוא תכלית הבריאה והקב"ה אפשר לו זאת ואין להאריך כאן.
יא. אבל התפישה שחדרה למציאות חיינו של ההסתברות וכוח בירורה הפליגה הרבה מעבר לבסיס ולתוצאותיו ההגיוניות ,עד כדי כך שמשתמשים בהסתברות באופן שסותר את יסודה .כאשר הדוגמא הטובה ביותר והחשובה ביותר להבנתי היא הניסיון של הכופרים להצדיק אבולוציה אקראית למרות שבמדדי הסתברות אין לה כלל מקום . וזאת באמצעות ריבוי כוכבים, כלומר מתוך מספר השואף לאינסוף [וגם זה לא נכון] יקרה כל דבר חריג . ולא היא כי יסוד ההסתברות הוא ההתפלגות וכבר במערכת של אלפים ההתפלגות אמורה להיות כהסתברות רכיביה כל שכן במערכת של טרליארדי מאורעות כמו באבולוציה הנטענת בכדור הארץ וכלל לא משנה שישנם עוד כך וכך מאורעות מעבר לכך.
יב. ממילא ההסתברות איננה כלל מושכל ראשון ולא הייתה ברורה בתודעת בני אדם לאורך רוב ההיסטוריה והיא נבנתה על ממצאים אמפיריים כמו כל התורות המדעיות ולמרות תפוצתה ועוצמתה בכל האנושות איננה כלי טבעי אצל האדם אלא כלי נרכש במאות שנים האחרונות בלבד וממילא אין היחס של התורה אליה כוודאות בדעת בני אדם וכך אמור להיות ועוד שבאמת אינה ממש וודאות.
יג. ולכן יש הבדל משמעותי בדעת האנושית בין אני יודע שיש בתערובת כך וכך איסור או ההסתברות אומרת כך, ובהחלט סביר שבראשון האכילה אסורה ותגרום נזק ובשני מותרת ולא תגרום נזק.
יד. אומנם הציור הנוסף שהביאו לעיל ממקבץ נשות כהנים בהריון באולם והכנסת מת אליו הוא שונה כי הנידון הוא מלכתחילה ביחד לגבי כל הנשים . במקרה זה התרגום של הטענה ההסתברותית בשפת התורה הוא ספיק ספיקא בריבוי ספיק ספיקות והנדון מה משקלם מול הרוב הקיים בנשים שלא יולדות זכר?
תוכן כתב:ביליצר כתב:חסר לבהמה זו בעלים כי ברור שמתו כמה מבעליה ואין לך חטאת שלימה , לא הסתברותית אל מציאותית , איך הגעת לאינדיבידואליזם?
אתה לא "יודע" שמתו בעליה, רק שזו הנחה סבירה מאד על פי מדע הסטטיסטיקה. השאלה היא אם כן לפי איזה מודל צריך לגשת לברר אם בהמה זו כשרה, לפי המודל הסטטיסטי או לפי מודל החזקה שיש על כל אחד?
ביליצר כתב:תוכן כתב:ביליצר כתב:חסר לבהמה זו בעלים כי ברור שמתו כמה מבעליה ואין לך חטאת שלימה , לא הסתברותית אל מציאותית , איך הגעת לאינדיבידואליזם?
אתה לא "יודע" שמתו בעליה, רק שזו הנחה סבירה מאד על פי מדע הסטטיסטיקה. השאלה היא אם כן לפי איזה מודל צריך לגשת לברר אם בהמה זו כשרה, לפי המודל הסטטיסטי או לפי מודל החזקה שיש על כל אחד?
אם אינני "יודע " אז יש "ספק" ואין כאן נידון !
ואם רוב כמו רוב גוססין למיתה קובעת ודאות הרי שוב מתו בעליה !
בכ"א ייש"כ וכ"א על משמרתו עומד !
ביליצר כתב:במחילה ,את דבריך כלל לא הבנתי .יש קרבן ציבור שמתו חלקם הרי מתו בעליה ,
אולי יפרט כבודו.
שומע ומשמיע כתב:ביליצר כתב:במחילה ,את דבריך כלל לא הבנתי .יש קרבן ציבור שמתו חלקם הרי מתו בעליה ,
אולי יפרט כבודו.
לכאורה הצד שחלק מהציבור פוסל את החטאת, הוא שכל איחיד יש בכוחו לחייב דין חטאת שמתו בעליה. ואם כן עלינו לדון על כל אחד בנפרד האם מת, וכיון שעל כל אחד יש רוב אז מביאים עליו קרבן. ומה שיש רוב שמתוך הרבה אנשים מישהו ימות לא דנים זאת.
זה בדיוק הנידון כאן באשכול, שיש הרבה פרות אבל דנים על כל אחת בנפרד וכו'.
ביליצר כתב:שומע ומשמיע כתב:ביליצר כתב:במחילה ,את דבריך כלל לא הבנתי .יש קרבן ציבור שמתו חלקם הרי מתו בעליה ,
אולי יפרט כבודו.
לכאורה הצד שחלק מהציבור פוסל את החטאת, הוא שכל איחיד יש בכוחו לחייב דין חטאת שמתו בעליה. ואם כן עלינו לדון על כל אחד בנפרד האם מת, וכיון שעל כל אחד יש רוב אז מביאים עליו קרבן. ומה שיש רוב שמתוך הרבה אנשים מישהו ימות לא דנים זאת.
זה בדיוק הנידון כאן באשכול, שיש הרבה פרות אבל דנים על כל אחת בנפרד וכו'.
לא בדקתי את הנידון כאן רק לעצם דבריו של הרב תוכן ,
כבודו כתב "הוא שכל איחיד יש בכוחו לחייב דין חטאת שמתו בעליה"
כל יחיד בכוחו לחייב חטאת שמתו בעליה ? הרי אין מקריבים חטאות שמתו בעליה ,
כשאני כותב שכל יחיד בכוחו לחייב דין זה, כוונתי שכל יחיד שמת הוא סיבה לעשות דין חטאת שמתו בעליה לפי צד זה בגמ'.. ואם כן הנידון הוא על כל יחחיד בנפרד.
הגמרא דנה על אפשרות להקריב קרבן ציבור כשברור לדעת תוכן שמתו בעליה וכשאנו שואלים חטאת זו היש לה בעלים התשובה היא לאו!
הוא כתב בירוש שנצטרך להעמיד בכהן שלא מכיר בודאות מישהו שמת, כך שלא זו תהיה התשובה
גם אם תעבור על רשימת כל התורמים ותחזר על פתחיהם לשאול חטאת זו שלך היא התשובה אצל חלק תהיה "לא" זה היה של בעלה אביו ואביה !
לא מבון מה התכוונת ב'גם', אדרבה דוקא אם תעבור על כל תהורמים זו תהיה התשובה, אבל על כל יחיד בנפרד ההנחה היא שהתשובה תהיה כן.
לא ראיתי ע"ע צד לדון על חזקות.
לא הבנתי כוונתך במילים אלו, אם זה קריטי
אליעזר ג כתב:
עושה חדשות כתב:ביבמות קיט. התירו לאשה שמת בעלה בלא ילדים, וחמותה במדה"י, ורוב נשים מתעברות ויולדות, דמ"מ מחמת מחצה נקיבות ומיעוט מפילות לא חיישי' שנולד זכר הזוקק אותה לייבום. וצ"ע התינח על לידה אחת, אבל רוב נשים מתעברות ויולדות ד' ה' פעמים, ואטו יש רוב של משפחות ברוכות ילדים שאין בהם אפי' זכר אחד? וכבר עמדו בזה האחרו' - עי' חמד"ש אבהע"ז סי' יב ובשו"ת ר"י מליסא סי' לג ובנובי"ת אבהע"ז סי' קמה.
עושה חדשות כתב:אליעזר ג כתב:
אינני בטוח שהבנתי לעומק את דבריך, רק אפנה אותך לעיין בהודעתי השניה באשכול, בה ציינתי לדברי גדולי האחרונים שנו"נ בכגון דא.
(אלא שגם הקדמון מביניהם -הנודע ביהודה, היה מאוחר ללייבניץ. ובאפשרותך א"כ להיאחז בעמדתך).עושה חדשות כתב:ביבמות קיט. התירו לאשה שמת בעלה בלא ילדים, וחמותה במדה"י, ורוב נשים מתעברות ויולדות, דמ"מ מחמת מחצה נקיבות ומיעוט מפילות לא חיישי' שנולד זכר הזוקק אותה לייבום. וצ"ע התינח על לידה אחת, אבל רוב נשים מתעברות ויולדות ד' ה' פעמים, ואטו יש רוב של משפחות ברוכות ילדים שאין בהם אפי' זכר אחד? וכבר עמדו בזה האחרו' - עי' חמד"ש אבהע"ז סי' יב ובשו"ת ר"י מליסא סי' לג ובנובי"ת אבהע"ז סי' קמה.
עושה חדשות כתב:אליעזר ג כתב:
אינני בטוח שהבנתי לעומק את דבריך, רק אפנה אותך לעיין בהודעתי השניה באשכול, בה ציינתי לדברי גדולי האחרונים שנו"נ בכגון דא.
(אלא שגם הקדמון מביניהם -הנודע ביהודה, היה מאוחר ללייבניץ. ובאפשרותך א"כ להיאחז בעמדתך).עושה חדשות כתב:ביבמות קיט. התירו לאשה שמת בעלה בלא ילדים, וחמותה במדה"י, ורוב נשים מתעברות ויולדות, דמ"מ מחמת מחצה נקיבות ומיעוט מפילות לא חיישי' שנולד זכר הזוקק אותה לייבום. וצ"ע התינח על לידה אחת, אבל רוב נשים מתעברות ויולדות ד' ה' פעמים, ואטו יש רוב של משפחות ברוכות ילדים שאין בהם אפי' זכר אחד? וכבר עמדו בזה האחרו' - עי' חמד"ש אבהע"ז סי' יב ובשו"ת ר"י מליסא סי' לג ובנובי"ת אבהע"ז סי' קמה.
עושה חדשות כתב:מצוי מקרים שהדין הידוע "הלך אחר הרוב" קובע דין והכרעה מסויים, שהסיכוי שזה יהיה האמת הוא רחוק מאד וכנגד כל הסתברות.
הדוגמא הידועה לזה היא מה שדנו על מיכלי חלב, כי הנה המציאות היום ידועה שיש (בערך) חמישית מהבהמות שהם טריפה, אמנם לענין שתיית החלב הרי ודאי תולים כל פרה שהיא מהרוב שאינן טריפות, אלא שבמיכל הגדול של מחלבת תנובה, ברור שיש בערך 20 % של חלב אסור, ודין הוא שתערובת איסור לח בלח אוסרת (עכ"פ מדרבנן) אם אין ששים בהיתר. ואעפ"כ אין אנו אוסרים את כל החלב, אלא ממשיכים לדון כל פרה שהיא מהרוב שאינם טריפות, וממילא הכל מותר, אפי' שהסיכוי לומר שיש פחות מאחד בששים חלב טריפה במיכל הגדול, הוא קטן מאד וכמעט בלתי אפשרי. (ואם אדם מקדש אשה ע"מ שאין במיכל שיעור ששים של חלב מותר כנגד חלב של טריפה, ה"ה מקודשת בודאי, והבא עליה במיתה). וזכורני שהאריכו בשאילה זו בקבצי עת שונים, ושמעתי עדות שהגרי"ש אלישיב סירב לדון בנושא (עם מישהו ש"זיהה חומרא חדשה") מחשש "דברים בטילים".
דוגמא נוספת, הפוס' התירו לאשה כהנת מעוברת להיטמא למת, מכח מחצה נקיבות ומיעוט מפילות, והו"ל זכרים מיעוטא ואינה צריכה לחוש לזה. אמנם ה"ה באולם שיושבות בו מאות נשים כהנות מעוברות שמותר להכניס אליו טומאת מת, אפי' שהסיכוי שאין שם אפי' עובר אחד זכר בר קיימא, שואף לאפס.
עושה חדשות כתב:ביבמות קיט. התירו לאשה שמת בעלה בלא ילדים, וחמותה במדה"י, ורוב נשים מתעברות ויולדות, דמ"מ מחמת מחצה נקיבות ומיעוט מפילות לא חיישי' שנולד זכר הזוקק אותה לייבום. וצ"ע התינח על לידה אחת, אבל רוב נשים מתעברות ויולדות ד' ה' פעמים, ואטו יש רוב של משפחות ברוכות ילדים שאין בהם אפי' זכר אחד? וכבר עמדו בזה האחרו' - עי' חמד"ש אבהע"ז סי' יב ובשו"ת ר"י מליסא סי' לג ובנובי"ת אבהע"ז סי' קמה.
ובתרוה"ד סי' שיד כ' לגבי שנים שהפקידו מעות אצל א' ועירבן, זה הפקיד י' זהובים וזה הפקיד ה' זהובים, ונאבדו מתוכם ד', דתלי' את כל הנאבדים בשל המפקיד י', כי אזלי' בתר רובא, עי"ש מש"כ בזה. והרי אין סברא של רוב למימר דכל הנאבדים היו דוקא מתוך הרוב, (והסברא היא לחלק באופן יחסי), ובכ"ז אזלי' בתר רובא כנגד ההסתברות. וכעין רוב של ניפול ושובך, דתלי' הגוזל בשובך המרובה, ואפי' הרבה גוזלים כן ה"ה דתלי' בשובך הגדול.
עוד יש להביא בזה מש"כ בתש' ופס' לחכמי צרפת סי' א ז"ל "תודיעני ראיה על מקום שהקצבים אומ' רוב בהמות טריפו', אם חלב של אותו מקום מותר. תשובה וכו' היה לך לבודקיני על הבשר אפי' כשנבדקה הבהמה ונמצא' כשירה מי הכשירה, הואיל ורובן טריפו' נמצאת בהמה זו נולדה מן הטריפ'. ואפי' למ״ד זה וזה גורם מותר, הכא גם זכר גם נקיבה שנולדה זו מהם היו בחזקת טריפו', הרי נולדה מן הטריפה ועיבורה מן הטריפה", והנה גם כשרוב הבהמות טריפות אבל לתלות דתרווייהו טריפות זה מהמיעוט, (אא"כ יש רוב גדול של יותר משבעים אחוז טריפות, ולא משמע דאיירי בהכי), ואעפ"כ הטריף את הולד מטעם דגם הזכר וגם בנקיבה הם בחזקת טריפות.
ורבינו ירוחם בנט"ו ח"ה כתב "יבש ביבש חד בתרי בטיל דאוקמוה רבנן אדין תורה דבטל ברוב דלא אמרו חכמים בס' אלא בלול שכשהוא אוכל התר אוכל נמי איסור עמו אבל יבש ביבש כל אח' בפני עצמו ובין שאכל אחד ובין שאכל ב' יש לומר כל א' ואח' של התר הוא דכל דפרי' מרובא פריש", הרי שבאכילת 2 מתוך 3 יש לו היתר של הלך אחר הרוב.
יתכן שבחוטי העירוב מעיקרא אין טעם לדון כל צוה"פ בנפרד, היות והנידון מתחיל רק כלפי היקף כל הרשות. ובכך זה שונה מנידון תערובת החלב או העברת מתים במנהרות. (ויל"ע האם זה תלוי בהגדרה הלמדנית של פסולי העירוב, האם הפסול סותר את כל ההיקף או שזה רק בגדר 'פרצה האוסרת').עושה חדשות כתב:החזו"א נקט שצריך לדון יחד את כל צורות הפתח של העירוב, אף שאולי היה מקום לדון כ"א בפנ"ע ולהכשירו עם רוב וחזקה. יל"ע האם זה שייך לנידון הנ"ל או דיש לחלק.
עושה חדשות כתב:מצוי מקרים שהדין הידוע "הלך אחר הרוב" קובע דין והכרעה מסויים, שהסיכוי שזה יהיה האמת הוא רחוק מאד וכנגד כל הסתברות.
הדוגמא הידועה לזה היא מה שדנו על מיכלי חלב, כי הנה המציאות היום ידועה שיש (בערך) חמישית מהבהמות שהם טריפה, אמנם לענין שתיית החלב הרי ודאי תולים כל פרה שהיא מהרוב שאינן טריפות, אלא שבמיכל הגדול של מחלבת תנובה, ברור שיש בערך 20 % של חלב אסור, ודין הוא שתערובת איסור לח בלח אוסרת (עכ"פ מדרבנן) אם אין ששים בהיתר. ואעפ"כ אין אנו אוסרים את כל החלב, אלא ממשיכים לדון כל פרה שהיא מהרוב שאינם טריפות, וממילא הכל מותר, אפי' שהסיכוי לומר שיש פחות מאחד בששים חלב טריפה במיכל הגדול, הוא קטן מאד וכמעט בלתי אפשרי. (ואם אדם מקדש אשה ע"מ שאין במיכל שיעור ששים של חלב מותר כנגד חלב של טריפה, ה"ה מקודשת בודאי, והבא עליה במיתה). וזכורני שהאריכו בשאילה זו בקבצי עת שונים, ושמעתי עדות שהגרי"ש אלישיב סירב לדון בנושא (עם מישהו ש"זיהה חומרא חדשה") מחשש "דברים בטילים".
דוגמא נוספת, הפוס' התירו לאשה כהנת מעוברת להיטמא למת, מכח מחצה נקיבות ומיעוט מפילות, והו"ל זכרים מיעוטא ואינה צריכה לחוש לזה. אמנם ה"ה באולם שיושבות בו מאות נשים כהנות מעוברות שמותר להכניס אליו טומאת מת, אפי' שהסיכוי שאין שם אפי' עובר אחד זכר בר קיימא, שואף לאפס.
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 39 אורחים