לא כי, אלא רבא בנו של רב יוסף בר חמא היה, ותלמידו של רב יוסף (בר חייא) דהתם.מיללער כתב:לד:
כאן בעל המימרא הוא רבא בנו של רב יוסף דשם, ובא הבן והשלים ופירש את דברי אביו.
מיללער כתב:לט.
במשנה, הלוקח לולב מחבירו בשביעית נותן לו אתרוג במתנה.
נראה מכאן שאין על אתרוג של שביעית חסרון של 'לכם' אע"פ שיש בפירות שביעית דין של לאכלה ולא לסחורה ועוד הנאות שאסורים בפירות שביעית, מכ"מ סגי שיש בה היתר אכילה כדי לחשבה 'לכם'.
ומכאן קשה על הקרבן העדה שפי' על הירושלמי שקלים פ"ג ה"ב, מהו לצאת ביין של שביעית, תני רב אושעיא יוצאין ביין של שביעית. ופי' בקרבה"ע מהו לצאת ביין של שביעית. כיון דלא קרינן ביה לכם, וקס"ד דארבע כוסות בעינן לכם כמו מצה, וכי היכי דאין יוצאין במצה כן אין יוצאין בארבע כוסות או לא.
ומשמע מדבריו דפירות שביעית לא מיקרי לכם, וזהו דלא כמשנה מפורשת כאן, וכן הקשה הרש"ש על דבריו (נדפס בהגהות הרש"ש סוף מס' פסחים) והכלי חמדה בפרשת וארא. ובדוחק אפ"ל בדבריו דמיירי ביין של שביעית לאחר הביעור ולכן לא מיקרי לכם, ובאמת כן פי' בתק"ח שם, אולם לא משום החסרון של לכם אלא משום שאסורה בהנאה עיי"ש
מיללער כתב:לט.
במשנה, הלוקח לולב מחבירו בשביעית נותן לו אתרוג במתנה.
נראה מכאן שאין על אתרוג של שביעית חסרון של 'לכם' אע"פ שיש בפירות שביעית דין של לאכלה ולא לסחורה ועוד הנאות שאסורים בפירות שביעית, מכ"מ סגי שיש בה היתר אכילה כדי לחשבה 'לכם'.
ומכאן קשה על הקרבן העדה שפי' על הירושלמי שקלים פ"ג ה"ב, מהו לצאת ביין של שביעית, תני רב אושעיא יוצאין ביין של שביעית. ופי' בקרבה"ע מהו לצאת ביין של שביעית. כיון דלא קרינן ביה לכם, וקס"ד דארבע כוסות בעינן לכם כמו מצה, וכי היכי דאין יוצאין במצה כן אין יוצאין בארבע כוסות או לא.
ומשמע מדבריו דפירות שביעית לא מיקרי לכם, וזהו דלא כמשנה מפורשת כאן, וכן הקשה הרש"ש על דבריו (נדפס בהגהות הרש"ש סוף מס' פסחים) והכלי חמדה בפרשת וארא. ובדוחק אפ"ל בדבריו דמיירי ביין של שביעית לאחר הביעור ולכן לא מיקרי לכם, ובאמת כן פי' בתק"ח שם, אולם לא משום החסרון של לכם אלא משום שאסורה בהנאה עיי"ש
באמונתו כתב:לא הבנתי מאי כולי האי, הא לעיל כיו"ב, כבר אמרו בגמרא: לא קשיא: כאן - ביום טוב ראשון, כאן - ביום טוב שני.
מיללער כתב:לט.
במשנה, הלוקח לולב מחבירו בשביעית נותן לו אתרוג במתנה.
נראה מכאן שאין על אתרוג של שביעית חסרון של 'לכם' אע"פ שיש בפירות שביעית דין של לאכלה ולא לסחורה ועוד הנאות שאסורים בפירות שביעית, מכ"מ סגי שיש בה היתר אכילה כדי לחשבה 'לכם'.
ומכאן קשה על הקרבן העדה שפי' על הירושלמי שקלים פ"ג ה"ב, מהו לצאת ביין של שביעית, תני רב אושעיא יוצאין ביין של שביעית. ופי' בקרבה"ע מהו לצאת ביין של שביעית. כיון דלא קרינן ביה לכם, וקס"ד דארבע כוסות בעינן לכם כמו מצה, וכי היכי דאין יוצאין במצה כן אין יוצאין בארבע כוסות או לא.
ומשמע מדבריו דפירות שביעית לא מיקרי לכם, וזהו דלא כמשנה מפורשת כאן, וכן הקשה הרש"ש על דבריו (נדפס בהגהות הרש"ש סוף מס' פסחים) והכלי חמדה בפרשת וארא. ובדוחק אפ"ל בדבריו דמיירי ביין של שביעית לאחר הביעור ולכן לא מיקרי לכם, ובאמת כן פי' בתק"ח שם, אולם לא משום החסרון של לכם אלא משום שאסורה בהנאה עיי"ש
יאיר1 כתב:ואותו טפח היכן מעמידו? - אמר רב: מעמידו כנגד היוצא. אמרי ליה רב כהנא ורב אסי לרב: ויעמידנו כנגד ראש תור! שתיק רב.
מה בעצם רב אומר? שאי אפשר להעמיד כנגד ראש תור? אם יעשה כן זה לא מועיל?
או שרב כהנא רצה לומר שצריך דווקא כנגד ראש תור?
מאיפה הם למדו כן, שהם מקשים על רב?
רש"י פירש: דנראה נוטה לשתי מחיצות, ומיחזי כארבע מחיצות
מה כוונתו בזה?
רק להסביר כיצד זה נראה בפועל? או שיש כאן גם הסבר לסברת רב כהנא?
תודה מראש למחכימים
יאיר.
יאיר1 כתב:ואותו טפח היכן מעמידו? - אמר רב: מעמידו כנגד היוצא. אמרי ליה רב כהנא ורב אסי לרב: ויעמידנו כנגד ראש תור! שתיק רב.
מה בעצם רב אומר? שאי אפשר להעמיד כנגד ראש תור? אם יעשה כן זה לא מועיל?
או שרב כהנא רצה לומר שצריך דווקא כנגד ראש תור?
מאיפה הם למדו כן, שהם מקשים על רב?
רש"י פירש: דנראה נוטה לשתי מחיצות, ומיחזי כארבע מחיצות
מה כוונתו בזה?
רק להסביר כיצד זה נראה בפועל? או שיש כאן גם הסבר לסברת רב כהנא?
תודה מראש למחכימים
יאיר.
יאיר1 כתב:עוד שאלה באותה סוגיא
אמר רב יהודה: סוכה העשויה כמבוי - כשרה, ואותו טפח - מעמידו לכל רוח שירצה.
ואם לא היה אומר שמעמידו לכל רוח שירצה, היכן הייתי מעמיד אותו? מה בעצם החידוש בזה?
אם עשה צורת פתח, אפי' לפרצה יתירה מעשר, מותר. ואפי' לא נעץ אלא ארבע קונדיסין בארבע רוחות ועשה צורת פתח על גביהן, מותר. והני מילי בחצר ומבוי שיש בהם דיורין, אבל בבקעה לא מהני כשכל הרוחות על ידי צורת פתח. ולהרמב"ם אין צורת הפתח מועיל לפרצה יותר מעשר, אלא אם כן עומד מרובה על הפרוץ (ואז מהני אפי' בבקעה בכל הרוחות) (ב"י בשם סמ"ג וסמ"ק).
ולדינא בוודאי קיי"ל כדעת רוב הפוסקים, וכן מבואר מדברי רבינו הב"י בסעיף י', שהביא דעת הרמב"ם כדיעה יחידאי ע"ש:
יאיר1 כתב:ייש"כ
אבל כל זה מדרבנן.
מדאורייתא לא בעינן כולי האי
שוב הראוני
רא"ש מסכת סוכה פרק א סימן ז
ז שתים כהלכתן ושלישית וכו'. אמר רבה וכן לשבת מיגו דהוי דופן לענין סוכה הוי נמי מחיצה לענין שבת. הרב אלפסי השמיט מימרא זו דרבה וכתב ב' מימרות אחרות דרבה והיינו טעמא משום דפסק דבעי נמי צורת הפתח ומילתא דפשיטא היא כיון דאיכא שלשה מחיצות מעלייתא דאמרינן מגו ואם איתא דסוכה העשויה כמבוי לא בעיא צורת הפתח לא היה לו להשמיט מימרא זו:
יהודי טבעי כתב:מדוע במשנה בפרק לולב הגזול נזכר האתרוג אחרון אחר כל המינים.
האם מישהו מדבר בזה.
ולכאורה היה לו להיות ראשון כסדר התורה.
ויתכן שכיון שהלכותיו יותר מרובות תני לה בסוף.
ולכאורה יש בזה סמך למה שנפסק שלולב ואגודתו בימין ואתרוג בשמאל, ובהלכה נותנו טעם מפני שהם רבים והוא יחיד
אולם על פי הסוד אתרוג רומז למידת מלכות שהיא אחרונה
ובב"י מביא מהרקנטי המעשה באותו חסיד שעולה ממנו שהמינים הם כנגד אותיות שם הוי"ה והאתרוג כנגד אות ה' אחרונה.
ולכאורה יש לכל זה סמך מהמשנה ששנו דיני אתרוג באחרונה.
ולפי שהלולב נאגד עם ההדס והערבה כמ"ש במשנה ח'. הלכך מפרש להו ברישא וכסדרן בכתוב, כפת תמרים, וענף עץ עבות, וערבי נחל והדר מפרש לאתרוג. אף על גב דפרי עץ הדר ברישא כתיב. ועוד, דהא מברכים אלולב הואיל ובמינו גבוה מכולן. כדאיתא בגמרא דף ל"ז והלכך נמי אקדים פירושיה, והדר מפרש לה כסדרן המפורשים אחריו בכתוב. א"נ משום דאגידי עמיה:
לולב. הקדים לדין הדס, והדס לערבה, וערבה לאתרוג, שלא כסדר הכתוב. לרמוז דרך אגודתם, שצריך לאגדם בענין שיהיה הלולב עולה מההדס, וההדס מהערבה, והערבה עולה על האתרוג, ככתוב בלמודי הארי זלה"ה. ועיין בספרִי משנת חסידים... והתי"ט כתב טעם אחר...
מיללער כתב:מד:
רש"י ד"ה עלה אחד. בסוה"ד "והשתא נהגו להביא מורביות ענפים, ארוכים ויפים, שמנכרא מצוה בעין יפה".
האם כוונת רש"י משום ואנוהו, התנאה לפניו במצוות, למה נקיט בלישניה, ענין "היכר של עין יפה"?
בטור סי' תרס"ד לאחר שהביא פסק הלכה דסגי אפי' בעלה אחד בבד אחד כתב בשם רב האי גאון "שמכוער הדבר עלה אחד בבד אחד". ולא האריך בה הטור בשיעור אורכה, והב"י כתב בשם הר"ן דמסתברא דשיעור ארכה כשיעור אורך ערבה שבלולב שלא מצינו שהקילו בה בזה, והוסיף בד"מ שלפי"ז גם שאר דברים הפוסלים בערבה שבלולב פוסלים בה, וכן פסק המחבר בשו"ע והרמ"א (סי' תרס"ד ס"ד) אלא שהרמ"א הוסיף לאחר שהעתיק דברי רב האי גאון "על כן נהגו לעשות ההושענות יפים משום זה אלי ואנוהו". ואולי התכוין לדברי רש"י כאן (וכן משמע מהביאור הגר"א שם) אבל א"כ למה השמיט הענין של "ארוכים".
וראינו היום דבמנהגא תליא מילתא שיש שלוקחים הושענות/ערבות קטנים כשיעור ערבה שבלולב, ויש שלוקחים מורביות גדולים כמו גודל לולב.
מיללער כתב:מי שנשבע שלא יהנה מאתרוג זה אם יאכל ככר זה
ונטל את האתרוג לצאת ידי חובת נטילת לולב ואח"כ אכל הככר ונמצא שלמפרע היתה האתרוג אסור עליו בהנאה - האם יצא ידי חובת נטילת לולב כיון שבשעת מעשה עדיין לא אכל את התנאי?
או כלך לדרך זו - נשבע שלא יהנה מאתרוג אם יאכל ככר זה 'היום' ונטל את האתרוג, ועבר היום ולא אכל את הככר, האם יצא ידי חובתו בהאתרוג? כי י"ל שכל היום רכיבא איסורא להנות מהאתרוג מחשש שמא יאכל את הככר ונמצא שאינה בגדר 'לכם'.
הכתב והמכתב כתב:האם לולב ביו''ט או בשבת [כשנטילתו דוחה שבת] נחשב למוקצה?
בגמ' וברש''י מב. מבואר שאין בו איסור טלטול כיון שראוי למצוה [אלא באשה הו''א כיון שאינה מחוייבת, אבל במב: מבואר 'טלטול בעלמא, מג. איצטריך למשרי טלטול, ועיי'ש בתוס' מבואר שיש בו איסור טלטול אלא שדינו לדחות מחמת חובת קיום המצוה?
ראיתי ברש''ש שעמד בזה ולא הבנתי
אשמח לעוד מקורות
רש"י ד"ה קמ"ל כיון דראוי כו', תורת כלי עליו כו'. ק"ל, דלקמן סוף ע"ב מוכח דאף שראוי למצותו, מ"מ תורת מוקצה עליו, ע"ש בתד"ה טלטול, וכן לקמן (מג) אמרי' איצטריך קרא למישרי טלטול, משמע דאיסור טלטול רביע עלי', אלא דהמצוה דחי' ליה, וא"כ לנשים דליכא מצוה ליתסרי, ולשיטת ר"ת דנשים מברכות על מ"ע שהז"ג, א"ש מה דמותרות בטלטולו, ועי' בהג"א, ולשון הר"ן משמע, דהואיל ואידחי איסור טלטולו לאנשים, ל"ג נמי בנשים:
באמונתו כתב:מיללער כתב:מי שנשבע שלא יהנה מאתרוג זה אם יאכל ככר זה
ונטל את האתרוג לצאת ידי חובת נטילת לולב ואח"כ אכל הככר ונמצא שלמפרע היתה האתרוג אסור עליו בהנאה - האם יצא ידי חובת נטילת לולב כיון שבשעת מעשה עדיין לא אכל את התנאי?
או כלך לדרך זו - נשבע שלא יהנה מאתרוג אם יאכל ככר זה 'היום' ונטל את האתרוג, ועבר היום ולא אכל את הככר, האם יצא ידי חובתו בהאתרוג? כי י"ל שכל היום רכיבא איסורא להנות מהאתרוג מחשש שמא יאכל את הככר ונמצא שאינה בגדר 'לכם'.
לענ"ד, מן האפשר, שבשתי האופנים יצא ידי חובתו, מפני שאפילו בנשבע שלא ייהנה מאתרוג זה, ללא שום תנאי, הלא איסור שבועה חל על הגברא בלבד, ואין האתרוג גופו בגלל שבועתו בגדר איסור הנאה, ויכול ליטול אותו, מאחר שמצוות לאו ליהנות ניתנו, ויצא ידי חובתו, מפני שהאתרוג גופו הוא לא איסור הנאה, וכנ"ל.
באמונתו כתב:מיללער כתב:מד:
רש"י ד"ה עלה אחד. בסוה"ד "והשתא נהגו להביא מורביות ענפים, ארוכים ויפים, שמנכרא מצוה בעין יפה".
האם כוונת רש"י משום ואנוהו, התנאה לפניו במצוות, למה נקיט בלישניה, ענין "היכר של עין יפה"?
בטור סי' תרס"ד לאחר שהביא פסק הלכה דסגי אפי' בעלה אחד בבד אחד כתב בשם רב האי גאון "שמכוער הדבר עלה אחד בבד אחד". ולא האריך בה הטור בשיעור אורכה, והב"י כתב בשם הר"ן דמסתברא דשיעור ארכה כשיעור אורך ערבה שבלולב שלא מצינו שהקילו בה בזה, והוסיף בד"מ שלפי"ז גם שאר דברים הפוסלים בערבה שבלולב פוסלים בה, וכן פסק המחבר בשו"ע והרמ"א (סי' תרס"ד ס"ד) אלא שהרמ"א הוסיף לאחר שהעתיק דברי רב האי גאון "על כן נהגו לעשות ההושענות יפים משום זה אלי ואנוהו". ואולי התכוין לדברי רש"י כאן (וכן משמע מהביאור הגר"א שם) אבל א"כ למה השמיט הענין של "ארוכים".
וראינו היום דבמנהגא תליא מילתא שיש שלוקחים הושענות/ערבות קטנים כשיעור ערבה שבלולב, ויש שלוקחים מורביות גדולים כמו גודל לולב.
ברש"י - מהדורת ארנד הוכיח, כי קטע זה, המופיע בדפוס, וחסר בכל שאר כתבי היד, הינה הוספה מאוחרת, שאינה מרש"י כלל, ע"ש שהביא ארבע ראיות.
מיללער כתב:באמונתו כתב:מיללער כתב:מי שנשבע שלא יהנה מאתרוג זה אם יאכל ככר זה
ונטל את האתרוג לצאת ידי חובת נטילת לולב ואח"כ אכל הככר ונמצא שלמפרע היתה האתרוג אסור עליו בהנאה - האם יצא ידי חובת נטילת לולב כיון שבשעת מעשה עדיין לא אכל את התנאי?
או כלך לדרך זו - נשבע שלא יהנה מאתרוג אם יאכל ככר זה 'היום' ונטל את האתרוג, ועבר היום ולא אכל את הככר, האם יצא ידי חובתו בהאתרוג? כי י"ל שכל היום רכיבא איסורא להנות מהאתרוג מחשש שמא יאכל את הככר ונמצא שאינה בגדר 'לכם'.
לענ"ד, מן האפשר, שבשתי האופנים יצא ידי חובתו, מפני שאפילו בנשבע שלא ייהנה מאתרוג זה, ללא שום תנאי, הלא איסור שבועה חל על הגברא בלבד, ואין האתרוג גופו בגלל שבועתו בגדר איסור הנאה, ויכול ליטול אותו, מאחר שמצוות לאו ליהנות ניתנו, ויצא ידי חובתו, מפני שהאתרוג גופו הוא לא איסור הנאה, וכנ"ל.
חדא - תהי' השאלה בנדר
ועוד - אם נאסר להנות מהאתרוג מאיזה סיבה שהוא אף אם אינו בגדר איסור הנאה, מכ"מ הרי אין בה דין ממון והיתר אכילה, והאיך זה מיקרי לכם?
מה יהי' הדין לדוגמא אם יהי' צו מהממשלה על איזה סוג אתרוג שאסור להחזיקה בבית, לעשות בה סחורה, להשתמש בה ולאוכלה - אפשר לצאת בה יד"ח?
מיללער כתב:באמונתו כתב:מיללער כתב:מד:
רש"י ד"ה עלה אחד. בסוה"ד "והשתא נהגו להביא מורביות ענפים, ארוכים ויפים, שמנכרא מצוה בעין יפה".
האם כוונת רש"י משום ואנוהו, התנאה לפניו במצוות, למה נקיט בלישניה, ענין "היכר של עין יפה"?
בטור סי' תרס"ד לאחר שהביא פסק הלכה דסגי אפי' בעלה אחד בבד אחד כתב בשם רב האי גאון "שמכוער הדבר עלה אחד בבד אחד". ולא האריך בה הטור בשיעור אורכה, והב"י כתב בשם הר"ן דמסתברא דשיעור ארכה כשיעור אורך ערבה שבלולב שלא מצינו שהקילו בה בזה, והוסיף בד"מ שלפי"ז גם שאר דברים הפוסלים בערבה שבלולב פוסלים בה, וכן פסק המחבר בשו"ע והרמ"א (סי' תרס"ד ס"ד) אלא שהרמ"א הוסיף לאחר שהעתיק דברי רב האי גאון "על כן נהגו לעשות ההושענות יפים משום זה אלי ואנוהו". ואולי התכוין לדברי רש"י כאן (וכן משמע מהביאור הגר"א שם) אבל א"כ למה השמיט הענין של "ארוכים".
וראינו היום דבמנהגא תליא מילתא שיש שלוקחים הושענות/ערבות קטנים כשיעור ערבה שבלולב, ויש שלוקחים מורביות גדולים כמו גודל לולב.
ברש"י - מהדורת ארנד הוכיח, כי קטע זה, המופיע בדפוס, וחסר בכל שאר כתבי היד, הינה הוספה מאוחרת, שאינה מרש"י כלל, ע"ש שהביא ארבע ראיות.
תודה רבה - אפשר להעתיק/להעלות דבריו?
אז מי הוסיף את זה בדברי רש"י הני אוונכרא?
וכ"כ תוספת רעק"א בפ"ג דברכות (אות כג). אבל הערוך לנר כתב שאין להביא ראיה מכאן עי"ש.נ"ב משמע דס"ל לרש"י דבחול המועד מניח תפילין
שמואל דוד כתב:מו:
וא"ר זירא לא לימא איניש לינוקא דיהיבנא לך מידי ולא יהיב ליה משום דאתי לאגמוריה שיקרא שנא' (ירמיהו ט, ד) למדו לשונם דבר שקר
לכאורה הוי שקר גמור ומדוע רק ״אתי לאגמוריה״ וצ״ע.
טור תלגא כתב:מו.
ת"ר היו לפניו מצות הרבה וברש"י מצות הרבה. ליטול לולב לישב בסוכה להניח תפילין להתעטף בציצית.
במלא הרועים מדייקוכ"כ תוספת רעק"א בפ"ג דברכות (אות כג). אבל הערוך לנר כתב שאין להביא ראיה מכאן עי"ש.נ"ב משמע דס"ל לרש"י דבחול המועד מניח תפילין
ברש"י ד"ה מצות הרבה. לישב בסוכה להניח תפילין. אין להביא ראי' מזה שדעת רש"י דמניחין תפילין בחה"מ, די"ל דרש"י נקט כן למשל, אי ס"ל תנא דברייתא כמ"ד שבת ויום טוב זמן תפילין הוא, או די"ל דב' חלוקות הם, שרש"י נקט למשל מצות שרגילין לבא ביחד, כגון לטול לולב לישב בסוכה, או להניח תפילין להתעטף בציצית:
מצות הרבה - ליטול לולב, לישב בסוכה, להניח תפילין, להתעטף בציצית. על המצות - ויצא ידי כולן.
גם דחייתו השנית, מלבד כי רש"י אינו מרמז חלוקות שתיים, אך כולהו בחדא מחתא מחתינהו, הלא לשון היו לפניו "מצוות הרבה" ו"יצא ידי כולן" משמע טפי משתי מצוות!
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 3 אורחים