מתפעל כתב:עוד ראיתי אתמול סיפור על החזון איש בילדותו שרדף אחרי אחיו עם כף חמה ונתן בו מכה קלה עם זה על ידו, אביהם הגאון ראה וגער בו, ענה החזון איש, הרי כלי שני אינו מבשל ומה כבר קרה לו.
נאמר לי שהסיפור הזה נמצא בפאר הדור, חיפשתי ולא מצאתי.
מתפעל כתב:הנה לנו שהיה יכול החזון איש גם להשתובב.
מתפעל כתב:מ"מ רואים שהיה אצל החזון איש ענין של מילתא דבדיחותא.
חבר פורום אוצר החכמה כתב:ג. פעם בשביעי של פסח אחה"צ הלך עם קבוצת אברכים ועם א' מזקני חסידי ויז'ניץ, הרה"ח ר' שאול לייב גאנץ ז"ל להגה"צ החזון איש זצ"ל, ולקחו אתם בקבוק רוטל יין. כשנכנסו אליו מצאוהו יושב לבדו בחדרו ליד השולחן. אחר ששתו ואמרו לחיים, ביקש מו"ה שאול לייב גאנץ מהחזו"א זצ"ל שיגיד דבר מה בדברי תורה לכבוד החג. השיב החזו"א זצ"ל: "ושמחת בחגך", ועשה תנועה בידו שירקדו.
באמצע הריקוד שלהם בחדרו, קם החזון איש זצ"ל מכסאו והתחיל לרקוד על מקומו בהתלהבות עצומה. הוא הרים את עצמו עם שתי ידיו, עד שנפל אין אונים על כסאו מרוב עייפות, אך הוא הורה להם להמשיך לרקוד עוד.
(באר שמחה תשע"ט עמ' שז)
בקרו טלה כתב:מתפעל כתב:עוד ראיתי אתמול סיפור על החזון איש בילדותו שרדף אחרי אחיו עם כף חמה ונתן בו מכה קלה עם זה על ידו, אביהם הגאון ראה וגער בו, ענה החזון איש, הרי כלי שני אינו מבשל ומה כבר קרה לו.
נאמר לי שהסיפור הזה נמצא בפאר הדור, חיפשתי ולא מצאתי.
שליחויות רבות הטיל החזו"א זי"ע על אבא ז"ל, ואחת מהן היתה קשורה בהצלת יריעות של ספר תורה שהתגלגלו בבזיון במגדיאל. יריעות אלה נשלחו מרוסיה על-ידי יהודי שבנו עלה לארץ-ישראל. אבל כאשר הגיע ארצה סטה מדרך היהדות ונהג זלזול ביריעות הללו. הוא השאיר אותן ליד בית-המטבחיים במגדיאל עד שהתלכלכו בדם. לבסוף נמסרו לבית-כנסת של מושב ליד מגדיאל, וכאשר הגיעה הידיעה על כך לחזו"א זי"ע, קרא מיד לאבא ז"ל וביקש ממנו להשיג את היריעות בכל מחיר.
אבא ז"ל לא היסס לרגע ומיד נרתם למשימה. בטרם צאתו, נטל עמו ללא סיבה מודעת צרור גדול של מפתחות, נכנס למכוניתו ויצא לדרכו לאותו מושב שע"י מגדיאל. הוא ניגש לבית-הכנסת המקומי והתחיל לחפש את היריעות, אבל לפתע הגיח מולו יהודי והתחיל לצעוק עליו. אבא ז"ל עזב את המקום, אבל לא נואש. הוא המתין עד אחרי החשיכה, חזר למקום ומצא את בית-הכנסת נעול. מיד נזכר שיש עמו צרור מפתחות. שלף אותו מכיסו, ולהפתעתו המפתח הראשון שתחב למנעול פעל יפה, הדלת נפתחה לו, הוא נכנס פנימה ולאחר חיפוש קצר מצא את היריעות המוחבאות. הוא צרר אותן יחד ונטלן עמו, ובצאתו ביקש לנעול את הדלת באותו מפתח שפתח, אבל הדלת לא ננעלה. לימים, כשאבא סיפר על ההשתלשלות המיוחדת הזאת, הפטיר בחיוך: "החזו"א זי"ע היה צריך מפתח שיפתח את הדלת אבל לא שגם ינעל"!...
כעבור זמן מסויים, הגיעה משלחת מן המושב לאבא ז"ל ודרשה ממנו להחזיר את היריעות, אבל מכיון שהבין שכוונת החזו"א זי"ע היא להשלים את ספר-התורה ולהחזירו למצב תקין, לא הסכים לדרישת המשלחת ואמר לאנשיה, כי הוא פעל רק בשליחות החזו"א זי"ע, והוא יהיה מוכן להחזיר את היריעות רק אם החזו"א זי"ע יסכים לכך. הללו לא התעצלו הלכו מיד לחזו''א זי"ע, ולאחר שנתנו הבטחה כי יפקידו את היריעות למשמרת בבית הרב המקומי, הורה החזו"א לאבא ז"ל להחזיר להם את היריעות, באומרו לו: "כשם שקיבלת שכר על הדרישה כך תקבל שכר על הפרישה".
החזו"א זי"ע בכל זאת לא נרגע, ולאחר שאנשי המשלחת יצאו, ביקש מאבא ז"ל שישתדל לרכוש את היריעות בכל מחיר. אבא ז"ל שוב נרתם לשליחות. הוא נסע לבעל היריעות ולאחר משא-ומתן קצר קנה אותן ממנו ומסרן לסופר מומחה שישלים את ספר-התורה. כאשר הושלם ספר-התורה לא היה קץ לשמחתו ולאושרו של החזו"א זי"ע. ילד קטן הייתי אז, אבל עד היום אינני יכול לשכוח את המראה הנפלא והמדהים, כיצד רקד החזו"א עם ספר-התורה מביתו של סבא [רבי חיים יעקב הלפרן] ז"ל עד למעלה הרחוב, לבית-כנסת הלפרן בזכרון-מאיר, שם הוא הוכנס ושם הוא נמצא עד היום. על ריקודו זה של החזו"א זי"ע ברחוב עם ספר-התורה היה אבא ז"ל מספר תמיד בהתרגשות רבה.
בפי הגאון הגדול רבי מרדכי אויערבאך סיפור מענין: בסוכות תשי"ד נסעו אחי רבי שמואל והרבנית לביקור חג אצל אחותה של הרבנית שגרה בסביבות בני ברק, ולקחו גם אותי, נער צעיר, איתם. הגענו לדודנו הגאון ר' אברהם הורביץ שהתגורר בבני ברק, ובלילה שכבתי לישון. הדוד ורבי שמואל החליטו לערוך ביקור חג אצל החזון איש וכשהגיעו לביתו היתה שם שמחת בית השואבה לקבוצה ה'ירושלמית' של בכירי הבחורים שדבקו בחזון איש ובתורתו (רבי משה יהושע לנדו, רבי יעקב ויינר, רבי יוד'ל שפירא, רבי חיים ברים, ואחרים) שבאו לשמוח עם החזון איש. החזון איש עמד על גבי הספסל ומזג לכל אחד מהם כוס 'לחיים' והשמחה היתה רבה.
מוסיף רבי מרדכי: למחרת כעסתי שהשאירו אותי בבית ולא לקחו אותי איתם, והחלטתי ללכת בגפי לחזון איש. כשהגעתי שכב במיטתו ולמד. לאחר זמן קצר שהתבוננתי בו, הגיעה הרבנית וגרשה אותי.
חזור אל “משפחות סופרים וימות עולם”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 68 אורחים