והנה בעירובין מ"ג א' בעי אם יש חחומין למעלה מי', ומייתי ראי' מהני שב שמעתתא דאיתאמרן בצפרא בשבתא קמי דר"ח בסורא, ובפניא בשבתא קמי דרבה בפומבדיתא, מאן אמרה, לאו אליהו אמרינהו, אלמא אין תחומין למעלה מי'. ומובא בשם החת"ס שהקשה איך אליהו בא לכל הבריתות בשבת, ותירץ דכשבא בתורת מלאך אין קפידא, שאז אין חייב במצות, אבל כשבא לומר הלכה אין יכול לבא בתורת מלאך דלא בשמים היא, ומוכרח להתלבש בגופו שנשאר בעננים ולבא בתורת בנ"א, ואז מצווה במצוות.
ובזכרוני ששאלתי למרן החזו"א זצ"ל א"כ מה ראיית הגמ' מאליהו, דילמא אחר שאמר ההלכות בסורא נהפך למלאך והלך לפומבדיתא ואח"כ נהפך שוב לאדם ואמר ההלכות שם, והשיב בבדיחותא שאם הי' בנ"א הי' אסור לו להיפך למלאך דהוי נטילת נשמה. ונראה שלא אמר כן אלא לבדיחותא בעלמא, דרחוק לומר דזה שנהפך למלאך מקרי מעשה, וא"כ אין בזה איסור שאין זה נטילת נשמה טבעי וכנ"ל. ועי' בקה"י שם שהביא בשם השל"ה שמה שכתב משה רבנו י"ג ס"ת ביום פטירתו, אע"ג שהי' שבת, משום שכתבן ע"י שם המפורש, ומוכח שזה מותר לכתחלה, וע"ש בקה"י מה שהאריך לענין מזיק ע"י לחש או תפלה אם חייב או לא.
א"ל רבינא לרבא: היינו רגל היינו בהמה! א"ל: תנא אבות וקתני תולדות. אלא מעתה, סיפא דקתני: השן מועדת, הבהמה מועדת, מאי אבות ומאי תולדות איכא? הוה קמהדר ליה בבדיחותא, וא"ל: אנא שנאי חדא ואת שני חדא.
דרומי כתב:הסיפור הזה באמת לא מתאים להיות מודפס בספר, ויופיו הוא כשהוא נשמע מפה לאוזן.
כשם שלא מתאים לכתוב בספר 'על רמה' מה היה צבע הסוודר והצעיף של 'גדול' פלוני. כשמספרים את זה בדיבור, מאריכים ומוסיפים כל מיני פרטים 'צבעוניים' אבל בכתב זה נראה מוזר.
מקדש מלך כתב:לא בטוח.
הגרי"ש אלישיב נראה מהתמונות זעוף פנים, וגם כך היה נראה שכל מיני אירועים וסיטואציות, בעוד שהיה אדם שמח במיוחד לאמיתו של דבר.
וכן לגבי הרבה אדמורי"ם מן הסתם הכל תלוי באיזו סיטואציה. אני אישית הייתי נוכח במעמד אצל האדמו"ר מאמשינוב למשל, בו מישהו השמיע בדיחה כל שהיא, והוא פרץ בצחוק מתגלגל וארוך (אחר כך היה לנו דיון. הבדיחה היתה במידת מה על הנהגתו של האדמו"ר בעצמו... היתה שם שאלה על הפסק תוך כדי דיבור, ואז מישהו אמר לו שתלוי אם תוך כדי דיבור רגיל או תוך כדי דיבור של אמשינוב... אז הוא פרץ בצחוק ממושך. היו כאלו שפירשו זאת כעניוות, לי הצחוק הממושך היה נראה על מנת לשמח את האומר, שייהנה מכך שהצליח לבדר את דעתו).
מה שמעניין ואולי שייך לאשכול זכרונות על הבית ישראל, שה'בית ישראל' כמעט ולא חייך (אבל חידודים שמעו ממנו לרוב, כידוע), וגם אביו ה'אמרי אמת' (כך שמעתי פעם, בפרט זה איני בטוח כל כך). מאידך, האב ה'שפת אמת' היה תמיד נראה עם עיניים מאירות משמחה.
מקדש מלך כתב:לא בטוח.
הגרי"ש אלישיב נראה מהתמונות זעוף פנים, וגם כך היה נראה שכל מיני אירועים וסיטואציות, בעוד שהיה אדם שמח במיוחד לאמיתו של דבר.
חרסון כתב:דומני שהרבי מאמשינוב ידוע בחוש הומור בריא, הלא כן?
דודי צח כתב:: החזון איש לא אמר מילתא דבדיחותא
...
דודי צח כתב:כך אמר הגרמ"ש שפירא, שמיום שהגיע מרן הגרי"ז לארץ ישראל, הוא - כבן משפחה - קיבל 'בית שמח במיוחד'.
מעניין שהרבה מחוגי בריסק וכן מחוגי החזון איש, מתהלכים עם פנים זעופות, וכך גם מציירים אותם, בעוד שרוב בניו של הגרי"ז היתה תמיד בת שחוק על פניהם, כמו גם רוב גדולי ישראל - דוקא מחוג הליטאים - שההומור ובת השחוק הוא חלק מהמאפיינים שלהם (מרנן הגרשז"א הגריש"א הגראי"ל הגרש"א הגרח"ק הגרב"ד ועוד), ואכן כמה הופתעתי כשהזדמן לי פעם ראשונה בחיי להתפלל שחרית במניין הראשי של בית בריסק ברחוב פרס בירושלים, ונהניתי לראות פנים שמחות ועליזות, והרבה הומור נשפך, בתוך ההפסקים שבתפילה ובקידושא רבה שלאחר מכן. ממש לא כפי שציירתי לעצמי את ה'נארוועזע' ממשיכי דרכו של מרן הגרי"ז. הם ממש לא כאלה. על כל פנים אצל ראשי בית מדרש ההוא.
וכמה מעניין, שבמתרס השני - המגזר החסידי - קשה למצוא היום אצל האדמורי"ם המפורסמים, שתמונותיהם פזורות לעין כל, פנים מחוייכות ונעימות, אלא אדרבה המתיחות והעגמומיות שרויה על פניהם. עולם הפוך ראיתי?
עובר ושב כתב:דודי צח כתב:: החזון איש לא אמר מילתא דבדיחותא
...
הביאו לפניו ילד שבלע מטבע והיה בסכנת חנק, ואז אמר להם שיש אחד בבני ברק שהוא מומחה גדול מאוד להוציא מטבעות מאנשים, ממש אומן, ושאלו מי זה, וענה להם "הרב כהנמן".
וכולם פרצו בצחוק גדול, כולל הילד, וכך יצא המטבע שבלע.
דודי צח כתב:שמעתי מכלי שלישי.
הג"ר צבי יברוב - בעל 'מעשה איש' - הוזמן באחד הקעמפים של ישיבה כלשהי, הוא התבקש בתוך הדברים על ידי המנחה, להשיב האם היו אי אלו סיפורים ועובדות שהגיעו לידו, והוא נמנע מאיזה טעם להכניסם בספריו.
הוא השיב בחיוב. ולא אבה לספר מה למשל, רק כשהולחץ סיפר משהו קטן: כתבתי סיפור בשם אומרו, על ילד פלוני שהסתפקו אם בלע מטבע קטן, והיתה היסטריה גדולה במשפחתו, וכשהאבא הלך לשאול את החזון איש כדת מה לעשות (אולי גם היה שבת), השיב בתוך הדברים שיעלה להרב מפוניבז'. כשהשואלים תהו מה פשר ההצעה הזאת, אמר החזון איש על אתר: הוא מומחה להוציא כסף מבני אדם...
את הסיפור הזה כתב והכין הרב יברוב לספרו, ובסוף לא הדפיסו.
שאלוהו מדוע באמת לא הכניס את הסיפור?
השיב ואמר: נתתי את הספר להגהה ולביקורת של תלמידי חכמים, ויש שנזדעקו ואמרו להוציא את הסיפור, מפני הנימוק: החזון איש לא אמר מילתא דבדיחותא - - -
נזכרתי בסיפור זה ששמעתי לפני כשנה, ולא כל הפרטים מדויקים אצלי בראש, אך חשוב להוסיף פלפלת זו לאשכול החביב דידן.
ממנו ילמדו המעיינים כמה תובנות חשובות, כמו גם איך כותבים ומציירים כיום 'דמות' של צדיק, רק לפי מה שנראה לנו בראש שלנו. וכל סיפור אחר שאינו מתאים לדמות זו שהצבנו מולנו, דינו להימחק. ועוד כהנה גם עצם המעשה ישמע חכם ויוסיף לקח...
עובר ושב כתב:דודי צח כתב:: החזון איש לא אמר מילתא דבדיחותא
...
הביאו לפניו ילד שבלע מטבע והיה בסכנת חנק, ואז אמר להם שיש אחד בבני ברק שהוא מומחה גדול מאוד להוציא מטבעות מאנשים, ממש אומן, ושאלו מי זה, וענה להם "הרב כהנמן".
וכולם פרצו בצחוק גדול, כולל הילד, וכך יצא המטבע שבלע.
עובר ושב כתב:מעניין, לא קראתי את המעשה אלא רק את המילים "החזו"א לא אמר מילתא דבדיחותא".... ועל זה תמהתי, כי לא מזמן קראתי מעשה שאמר מילתא דבדיחותא וצחקו כולם.
במעשה שקראתי (כמדומה באחד העלונים שיצאו לקראת פורים), הילד בלע מטבע והיה בסכנת חנק, וע"י הצחוק שצחקו כולם וצחק הוא בעצמו, עלה המטבע למקום שאפשר להוציאו, והוציאוהו. ואז אמר החזו"א שבזכות השמחה של הילד הוא זכה לנס.
עובר ושב כתב: . . החזו"א היה מלומד בניסים, והבנתי שהילד לא היה בסכנת נפשות (כי היה יכול לצחוק), והמטבע היה יכול לצאת כאשר הי' הולך לשירותים.
חרסון כתב:דרומי כתב:הסיפור הזה באמת לא מתאים להיות מודפס בספר, ויופיו הוא כשהוא נשמע מפה לאוזן.
כשם שלא מתאים לכתוב בספר 'על רמה' מה היה צבע הסוודר והצעיף של 'גדול' פלוני. כשמספרים את זה בדיבור, מאריכים ומוסיפים כל מיני פרטים 'צבעוניים' אבל בכתב זה נראה מוזר.
אי משום הא, תקצץ שליש מ'מעשה איש'....מקדש מלך כתב:לא בטוח.
הגרי"ש אלישיב נראה מהתמונות זעוף פנים, וגם כך היה נראה שכל מיני אירועים וסיטואציות, בעוד שהיה אדם שמח במיוחד לאמיתו של דבר.
וכן לגבי הרבה אדמורי"ם מן הסתם הכל תלוי באיזו סיטואציה. אני אישית הייתי נוכח במעמד אצל האדמו"ר מאמשינוב למשל, בו מישהו השמיע בדיחה כל שהיא, והוא פרץ בצחוק מתגלגל וארוך (אחר כך היה לנו דיון. הבדיחה היתה במידת מה על הנהגתו של האדמו"ר בעצמו... היתה שם שאלה על הפסק תוך כדי דיבור, ואז מישהו אמר לו שתלוי אם תוך כדי דיבור רגיל או תוך כדי דיבור של אמשינוב... אז הוא פרץ בצחוק ממושך. היו כאלו שפירשו זאת כעניוות, לי הצחוק הממושך היה נראה על מנת לשמח את האומר, שייהנה מכך שהצליח לבדר את דעתו).
מה שמעניין ואולי שייך לאשכול זכרונות על הבית ישראל, שה'בית ישראל' כמעט ולא חייך (אבל חידודים שמעו ממנו לרוב, כידוע), וגם אביו ה'אמרי אמת' (כך שמעתי פעם, בפרט זה איני בטוח כל כך). מאידך, האב ה'שפת אמת' היה תמיד נראה עם עיניים מאירות משמחה.
דומני שהרבי מאמשינוב ידוע בחוש הומור בריא, הלא כן?
הפני מנחם לפני ההנהגה נודע בחריפות וחידודים. אינני יודע מה לאחר מכן.
לבי במערב כתב:כשקראתי את הודעת כת"ר עוה"פ, עלה בדעתי שיש בה (כעין) סתירה מיני' ובי':
אם הילד לא הי' בסכנת נפשות, מה שייך הכא הא דהחזו"א זלה"ה הי' "מלומד בניסים"?
וסתירת זקנים - בנין (מגילה לא, סע"ב).
עובר ושב כתב:מצחיק אותי כל הפלפולים והדקדוקים במעשה . .
גביר כתב:א. דוגמא נאה לשימוש של החזון איש בהומור לריפוי בחור מ'נרווין' ר"ל ישנה בספרו של ר' צבי יברוב מעשה איש, חלק ו עמ' נט בני ברק תשסד עמ' נט [הלה היה מרבה לחזור על מילים בקר"ש, וכשהעיר לו על כך החזון איש ענה שהמדקדק בקריאת שמע מצננין לו גהינום, בתגובה שאל אותו החזון איש אם רצונו שיוקפא].
ב. נזדמן לי לשוחח עם ישיש מופלג שגדל במאה שערים [אחר כך נעשה מזרוחניק וכזה הוא עד היום] והיה מבאי ביהמ"ד של רי"ש אלישיב. הבעתי באזניו את תמיהתי על כך ששמעתי שמייחסים לריש"א קרירות, שכן בפעם היחידה שזכיתי להיות אצלו [כבחור, לפני הרבה שנים], היה אמנם ענייני מאד, אך רחוק מאד מקרירות, להפך מכך. הלה הסכים איתי שאכן הוא לא היה קריר כלל ועיקר, והגדיר אותו בלשונו 'אדם עדין ונחמד' [הלה אף סיפר לי סיפור, על גבול המופת, שהתרחש בביהמ"ד 'תפארת בחורים' בשמחת התורה הראשון לאחר הסתלקות אביו הרב מהומל, ועוד חזון למועד אי"ה]
אין חולקים כבד לרב!
מעיין כתב:אין חולקים כבד לרב!
עיין ערך זה באלפא ביתא תניתא
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 71 אורחים