הוגה כתב:עד שנבוא לדון על לשון בני אדם בדורות האחרונים,
אולי כדאי לנו תחילה לעיין בגמרא שבת (קי"ח ע"ב): "אמר רבי יוסי מימי לא נסתכלתי במילה שלי, איני והאמרו ליה לרבי מאי טעמא קראו לך רבינו הקדוש אמר להו מימי לא נסתכלתי במילה שלי, ברבי מילתא אחריתי הוה ביה שלא הכניס ידו תחת אבנטו".
ופירש רש"י: "לא נסתכלתי כו' - מרוב צניעות: והא אמרו לו כו' - ואם כן לר' יוסי נמי הוה ליה למיקרייה רבינו הקדוש: תחת אבנטו - מן האבנט ולמטה:".
בפשטות הכוונה, ששאלו את רבי מדוע זכה שיקראו לו בני אדם כך, על אף שהבני אדם עצמם אינם יודעים מדוע הם קוראים לו כן,
ותלה רבי את הדבר בזה שלא הסתכל במילתו - שמפני זה היתה לו זכות שיקראו לו כן. ובצדק, כי "קדוש" בכ"מ מורה על פרישות מהעריות (כל' המהרש"א שם).
תן לחכם.
הרב"א שדנו ברותחין השיבו בלשונו המליצית:ואחר ההלכה אנו למדים פרק מהספר הקדוש הרב בעל חובת הלבבות לשבר הגאוה וללבוש ההכנעה
היינו שהרב"א מתרעם על הרמ"ג, שכאשר הזכיר את התלמוד והזוהר, לא כינם בשם הלוואי הקדוש (למדנו שהביטוי זוה"ק לא היה שגור בזמן ההוא!) ורק בהזכירו את חובה"ל מכנהו הקדוש, הרב"א אף רואה בדבר לשון גוזמא.הנה מה הסכל בי, כי זכר את דבר קדושים אשר בארץ, המה הרשב"י ז"ל והתלמוד הנורא, אליהם אישים יקרא בשמותם עלי אדמות וראמות לא יזכר, וכאשר זכר ספר חובת הלבבות, אז הוחל לקרוא בשם קדוש, ויקרא שמו פלא יועץ. ואיברא דכן בקודש חזיתיו, ואשרי דרכיו ישמור, ומיהו זה המגזים כמתוקנין שבו לא עשה, לא שת ליבו ללמוד מזה הספר מדת הענוה הבטחון הקדושה והטהרה
לייטנר כתב:עם ישראל כולו נקראו 'קדושים', אם מפני שלא שימשו מיטותיהם ביום, ואם משום שנזהרו בנבלות וטרפות, ולטעמא קמא שפיר כדבריך, ולטעמא תנינא אינו מתאים בצורה ישירה לדברי המהרש"א.
ערער בערבה כתב:[או אולי אפי' בדורו. כבר החיד"א כשמביא דברים בשמו מכנהו בשם 'חסידא קדישא'].
מענין זה יש בנותן טעם להביא דבריו של המבי"ט בח"ב סוף סי' מ"ו על מה שכתבו תלמידיו של בעל פלוגתיה מרן הב"י ותיארו את רבם בתואר מי יבוא אחרי המלך הקדוש
וכתב על זה בחריפות, שלא ניתן לתאר בתואר זה לבנ"א ורק להקב"ה וגם זה רק בעשי"ת עיי"ש דבריו בפנים, וסיים בחריפות כשם שנפרעים מן המשבחים וכו' כך נפרעים מן המשובחים
ויש לציין דבר נפלא, שהמבי"ט עצמו מתואר במליצה בח"א סי' קכ"ג, בשאלה על ענין א' מדיני ממונות, מלך אוהב צדקה ומשפט, ולא כתב ולא מחה שם על זה כלום בתשובתו, והגם שיש לחלק, מ"מ נראים הדברים שאל מלחמתו הוא שב
מעיין כתב:מענין לענין שמעתי סיפור נאה שמחבר א' הוציא לאור ספר ובסוף ספרו כתב שמות המנדבים ובתוכם כמה אדמורים
וא' מהם האדמו"ר מסאטמאר תיאר כהרה"ק ואילו אדמו"ר מחצר אחר תיאר כהרה"צ
ולשאלת מקורביו מה ראה לחלק בין התוארים
ענה בפשיטות שביקר אצל שתיהן ובעת שהאדמו"ר האחר הוציא כיסו והביט בו ואו אז נתן לו נדבת לבו הטוב כצדיקים שממונם חביב עליהם יותר מגופם
ואילו האדמו"ר מסאטמאר הריק לו את כל המעות שהונחו אז על שלחנו מקבלת פתקאות ופדיונות בלא הביט כלל כמה נותן לו כבנן של קדושים שאינו מכיר צורתא דזוזא...
לשונך צורםבר ששת כתב:אבל מה יהיה על עניין השל"ה. - בגלל כמה ציטוטים על שמו, ניסיתי לחפש מה מצאו בספרו שאין בספרים אחרים.
ואחרי רואי כי ענין האכילה היא כלל ופרט, רצוני לומר בפרט אבר מהאיברים דהיינו בפה ובושט, והוא כולל כי הוא מחיה כל הגוף. ודוגמה לזה ענין הביאה תלוי בפרט באבר ראש הגויה, והוא מהווה כל הגוף שממנו נולד. ואני בבחרותי למדתי תורה אצל הרב הגדול הגאון המופלג החסיד מהר"ר שלמה ז"ל, כשנפטרתי ממנו לילך לנשואין שלי, אמרתי לו, רבי, ברכני, וצוה עלי מה לעשות, אמר לי בזה הלשון, קדש עצמך בשני עניינים אלו, בקדושת מאכל ובקדושת הביאה, והוי זהיר במאוד להרחיק אלף אמה ממה שנוגע לאיסור, והתקדש במאוד בקדושתם, כי שאר מצות התורה אינם עושים רושם גופני, אבל אלו שני הדברים, האכילה מקיים הגוף והביאה מהווה הגוף, והרושם הזה עומד תמיד. עד כאן היה לשון פה קדוש זלה"ה. על כן בחרתי להזכירם באחרונה, אחר קדושת פרטי האיברים אזכיר אלו השנים שהם כללי הגוף, ואזכיר אותם בשם הלכות מאכלות אסורות ומותרות, והלכות ביאה אסורה ומותרת:
חזור אל “מטפחת ספרים ועיטור סופרים”
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ו־ 216 אורחים