דרומי כתב:לעצם הענין יש להאריך ואולי בהמשך בל"נ.
לגוף המקרה הנידון כרגע הרי 'אין אדם נתפס על צערו' וכל עוד לא נגמר ה'שבעה' - ומן הסתם גם לאחר מכן - בוודאי לא אמורים לצפות מקרובי המשפחה שכל מלה היוצאת מפיהם תהיה שקולה ומדודה ומדוייקת.
וה' יעזור שיהיה אך טוב לישראל, טוב נראה ונגלה ממש.
עליך עיננו כתב:היה פה פעם נידון על זה כאן. (לאור ההספד המרטיט של הגה"צ הרב טוביה פולק על בתו בתוך השנה על אשתו רח"ל) ושאלו את השאלה הנ"ל
לענ"ד אף אחד לא מתכון לומר שזה בעצם טוב,אלא ודאי שאחרי שיש גזירה נוראה כזו שמח האבא שבנו נלקח ממנו בשעה כזו במקום כזה.
צא וראה מה ראש הפסוק: ואמרת ביום ההוא, אודך ה' כי אנפת וגו'.בן אליהו כתב:איגרת של ר' יחזקאל לוינשטיין זיע"א, מודפסת בילקוט לקח טוב על ענייני אבלות, שתוכנה ככל דברי הרב איש ספר.
אך בשולי הדברים דומני שיש להוסיף שאמונים אנו על כך שיש הנהגת היחוד ויש הנהגת המשפט, ואומנם על פי הנהגת המשפט נכונה ההסתכלות הנ"ל, אך ע"פ הנהגת היחוד בוודאי נכונה ההסתכלות שהכל טוב גמור. ויש לאחוז בזה ובזה. מצד אחד חשבון נפש אישי ומצד אחד אמונה עמוקה שהכל בסופו של דבר טוב, ואמרת ביום ההוא אודך ה' כי אנפת בי.
איש_ספר כתב:ענין הטוב הנגלה, לפי מיעוט הבנתי (מיעוט לא כמליצה, לצערי אני לוקה בחסרון ידיעה), הוא תולדה של אותו שיבוש. שכן, אם הטוב הוא טוב והרע ג"כ טוב, מה יעשה אדם וינצל מאותו 'טוב' שאינו אלא יסורים מרים ומכוערים, האם לטוב שכזה אנו מייחלים? לפיכך המציא לו האדם, נוסח חדש, 'טוב נראה ונגלה'.
מודעת זאת לכל מאמר רז"ל כשם שמברך על הטובה כו', ופירשו בגמרא לקבולי בשמחה כמו שמחת הטובה הנגלית ונראית, כי גם זו לטובה רק שאינה נגלית ונראית לעיני בשר...
עליך עיננו כתב:כך כ' המ"ב סי' רכב' ס"ג.
כדרך שמברך וכו' - כי באמת כל היסורין בין בגוף ובין בממון הוא הכל כפרה על העונות כדי שלא יצטרך להתיסר לע"ל ששם העונש הוא הרבה יותר גדול וכדאיתא במדרש יצחק תבע יסורין [היינו שהוא הכיר גודל מדת הדין שלעתיד וכעין זה אמר ג"כ דהע"ה סמר מפחדך בשרי וממשפטיך יראתי ותבע בעצמו יסורין כדי שינקה מכל וכל ולא יצטרך לפחוד עוד] א"ל הקב"ה חייך דבר טוב אתה מבקש וממך אני מתחיל שנאמר ויהי כי זקן יצחק ותכהין עיניו מראות:
עליך עיננו כתב:היה פה פעם נידון על זה כאן. (לאור ההספד המרטיט של הגה"צ הרב טוביה פולק על בתו בתוך השנה על אשתו רח"ל) ושאלו את השאלה הנ"ל
לענ"ד אף אחד לא מתכון לומר שזה בעצם טוב,אלא ודאי שאחרי שיש גזירה נוראה כזו שמח האבא שבנו נלקח ממנו בשעה כזו במקום כזה.
בן אליהו כתב:איגרת של ר' יחזקאל לוינשטיין זיע"א, מודפסת בילקוט לקח טוב על ענייני אבלות, שתוכנה ככל דברי הרב איש ספר.
ספרים וועלט כתב:דברים מאלפים
בס"ד, מוצ"ש ויגש.
לידידי ישראל נ"י
אודות מכתבך ושאלתך, פשוט שאפשר ואף חובה להתפלל לרפאותה, ודווקא תפילת שווא אמרו חז"ל שלא להתפלל, אך כל אשר יחובר אל החיים יש תקווה, ואפילו חרב חדה וכו' אל יתיאש מן הרחמים, וחרב חדה היינו מושחזת וקרובה להמית רח"ל ול"ע, וכאן אין זה בבחינת חרב חדה ובוודאי יש מקום לתפילה, לפני כשבעים שנה התגלה בחסדי שמים הפנצילין (אנטיביוטיקה) ואנשים שהיו חשוכי מרפא ממש נתרפאו בימים ספורים, ועוד כהנה וכהנה, הרופאים מדברים סטטיסטית אך כל אדם עולם מלא עם מזל (שר ומלאך המליץ עליו למעלה) לעצמו. כשיש לחולים יסורים גדולים אז יש נידון בפוסקים אם להתפלל עליהם שיחיו וזו מהלכות עמומות, אך כל עוד שאפשר לשאת וודאי יש לבקש על החיים.
מִטֶבַע הדברים כל עוד שידוע לרפואה דרכים לרפא, אדם תולה קצת יהבו בהם, ויש איזה חסרון בביטחון ובתפלה (ומה"ט יש דיון אם עובדי השי"ת הבוטחים בו צריכים להזדקק לרופא) אבל כשהרופאים אין מתיימרים לרפא, אז חדור המתפלל בהכרה ברורה אשר ביד השי"ת נפש כל חי, והתפלה היא תפלה זכה מנוקה מֵסִיגֵי בטחון בבשר ודם.
כמובן צריך ליזהר לא לפתח ציפיות שווא, שהישועה קרובה, אלא לחזק בלב ההכרה והידיעה שביד הקב"ה ליתן לה חיים כמו שמחי'ה כל הנבראים, ולזכור שחוב ומצווה על אדם בעת צרה וצער רח"ל ול"ע לשפוך שיחו ולבקש מלפניו, אך בלי שיש הבטחה שהתפלות יתקבלו באופן הנגלה לעינים (וזה עיון תפלה שפסלוהו חכמים). כדאי גם לעיין בקונטרס אמונה ובטחון מהחזו"א פ"ב [נדפס בסוף חזו"א טהרות בהוצאות החדשות] שבלשונו הצחה ביאר ענין הבטחון, כמובן שזו מעבודות קשות שבמקדש, אך לכך נוצרת להשתדל להתחזק בעבודת הבוי"ת כפי כוחך.
הגע בעצמך, ישראל'יק, אם הי'ה נגלה אליך הבוית"ש ואומר לך קח נא את בתך אשר אהבת והעלה לי לעולה, ברור שהיית מקיים רצונו ואף בשמחה כמושרש בלב כל יהודי מאבינו אברהם ע"ה, והרי אין ספק שהוא יתברך הנוטלה אליו (אם ח"ו לא יתקבלו התפלות) רק שהוא לא נתגלה אליכם אבל זהו רצונו יתברך, וצריך להחליט בלב שמקבלים באהבה וברצון מה שיתנהג עמכם.
חלק גדול מהקושי שאנחנו רואים בבנים שיחי'ו כדבר ששייך לנו והקב"ה מבקש ליטלו (ח"ו), אם אדם ישתדל לעבוד על עצמו לחזק את ההכרה אצלו שהבנים (וכל מה שיש לו כולל חייו עצמם) הם רק פקדון שבעל הפקדון נוהג עם הפקדון כטוב בעיניו למרות שהשומר השקיע וטיפח ונקשר באהבה לפקדון, [הדברים נכתבים בנקל וכמובן הביצוע המעשי קשה מאוד, אך כבקשתך אני כותב כיווני מחשבה], יקבל הנסיון באהבה.
חשוב ג"כ לחזק את ביתך יחי' שדמעתם מצוי'ה כלשון חז"ל והם תלויים בך שבכל זאת הי'ה לך יותר הזדמנויות לשמוע ולראות בספרים.
כדאי לזכור דברי רבוה"ק שאין הקב"ה מנסה בלי שיתן כוח לעמוד בנסיון ואפשר לבקש על זה עצמו בתפלה שיחזק כוחך ויפתח רעיונך להרגיש ולחשוב כפי הראוי.
מאאז"ל שמעתי, שבזמנים קשים למד ספר קהלת שהוא נותן לאדם פרופרציות להיותו חלק קטן בבריאה ואיזו שהוא השלמה על הנהגת השי"ת.
אפשר לעשות סגולות שונות אם זה גורם מנוחת הדעת אך לא לתלות בהם הבטחון ולא לפתח צפיות, (הכוונה לאמירת נשמת, וועד הרבנים וכל כיוצ"ב).
והשי"ת ישלח ידו וירפאה וימלטה משחיתותה בתושח"י, ויחזק כוחכם ורוחכם ויאמץ לבכם.
ידידך שאול
איש_ספר כתב:צא וראה מה ראש הפסוק: ואמרת ביום ההוא, אודך ה' כי אנפת וגו'.בן אליהו כתב:איגרת של ר' יחזקאל לוינשטיין זיע"א, מודפסת בילקוט לקח טוב על ענייני אבלות, שתוכנה ככל דברי הרב איש ספר.
אך בשולי הדברים דומני שיש להוסיף שאמונים אנו על כך שיש הנהגת היחוד ויש הנהגת המשפט, ואומנם על פי הנהגת המשפט נכונה ההסתכלות הנ"ל, אך ע"פ הנהגת היחוד בוודאי נכונה ההסתכלות שהכל טוב גמור. ויש לאחוז בזה ובזה. מצד אחד חשבון נפש אישי ומצד אחד אמונה עמוקה שהכל בסופו של דבר טוב, ואמרת ביום ההוא אודך ה' כי אנפת בי.
איש_ספר כתב:עליך עיננו כתב:היה פה פעם נידון על זה כאן. (לאור ההספד המרטיט של הגה"צ הרב טוביה פולק על בתו בתוך השנה על אשתו רח"ל) ושאלו את השאלה הנ"ל
לענ"ד אף אחד לא מתכון לומר שזה בעצם טוב,אלא ודאי שאחרי שיש גזירה נוראה כזו שמח האבא שבנו נלקח ממנו בשעה כזו במקום כזה.
שמעתי שהרח"י קפלן משגיח ישיבת חברון דיבר בביקורת על אותו הספד. האם יש דברים כתובים?
===
ההודעות האחרונות באשכול הועברו לאשכול המרכזי על אסון מירון.
איש_ספר כתב:אני מרגיש שאני צריך לרענן לעצמי מושגי יסוד ואשמח לעזרתכם.
האם צריך להביא ראיות מהכתובים שיש טוב ויש רע בעניני העולם הזה?
רק השבוע אנו עומדים לקרוא פר' בחוקתי קודם עצרת, תכלה שנה וקללותיה.
האם צריך ראיות מן המקרא שאדם שמת בחצי ימיו אינו שכר טוב?
אז נכון, מידי פעם שמענו על אנשים מופלאים פרושים מכל ענייני העולם, ליבם חלל בקרבם, שלא ידעו רעה מה היא. כך סיפרו על (חו"ז...) הצדיק ר' זושא מאניפולי ועוד, שכשפגעו בו תלמידיו של רבו המגיד ממעזריטש, ללמוד ממנו כיצד מברכים על הרעה, השיב להם, תמה אני רעה מה היא. דעת לנבון שגישה זו היא מופלאה בחריגותה ואין ללמוד ממנה כלום מלבד על צדקותו של הר"ז.
בעקבות אסון מירון מעוכין תשפ"א, אני שומע ובשרי חידודין חידודין מדיבורים של הורים שכולים. אם מדובר בסוג של ריפוי לנפש, כל אשר לאיש יתן בעד נפשו, אבל הדיבורים האלה מחלחלים כביכול מדובר בהשקפת התורה. כשהם נאמרים לאזנים של חילונים לדעתי זה חילול ה', וגם אצלינו יש לנקוט זהירות שלא לאבד את הדעת. היום שמעתי אב שכול, ל"ע ול"ע, שאיבד את בנו במיתת חניקה הקשה מכולם, אומר, 'לא יכולתי לאחל לבן שלי טוב מזה'. תצלינה אזנים משמוע.
הייתי פעם בניחום אבלים אצל יהודי בר דעת שקבר כמה מבניו רח"ל, המדובר בילדים חולים ששרדו עד גיל עשרים בערך. א' המנחמים פו"א, אח, איזה זכות וכו' וכו'. השיב האב ואמר, שכשאר נולדו לו אותם ילדים בזה אחר זה, הוא היה אצל הסטייפלער ושפך את מרי ליבו, ובין היתר סיפר לו מה שאמר לו פלוני דיבורים כיו"ב, אמר לו הסטייפלער, הכל טוב ויפה, אבל לא מקבלים את זה עבור מצוות שעושים. וד"ל.
כל מאן דעביד רחמנא לטב עביד, כי אם חפץ הקב"ה לייסר אדם ל"ע, כך נכון לו. אבל לא משום זה, הקללות יהפכו עלינו לברכות. (אמנם בסיפור שם על החמור וכו', משמע שהרע עצמו היה בו טוב מאותו מין, כלומר טוב גשמי).
מה דעתכם? האם ממני הוא ריק ? האם המקורות מלמדים אחרת?
אשמח לתגובות מנומקות וממוקדות.
איש_ספר כתב:...
אז נכון, מידי פעם שמענו על אנשים מופלאים פרושים מכל ענייני העולם, ליבם חלל בקרבם, שלא ידעו רעה מה היא. כך סיפרו על (חו"ז...) הצדיק ר' זושא מאניפולי ועוד, שכשפגעו בו תלמידיו של רבו המגיד ממעזריטש, ללמוד ממנו כיצד מברכים על הרעה, השיב להם, תמה אני רעה מה היא. דעת לנבון שגישה זו היא מופלאה בחריגותה ואין ללמוד ממנה כלום מלבד על צדקותו של הר"ז.
איש_ספר כתב:...
אבל אני מתרשם שיש שתופסים את זה כמדריגה רוחנית... ענין הטוב הנגלה, לפי מיעוט הבנתי (מיעוט לא כמליצה, לצערי אני לוקה בחסרון ידיעה), הוא תולדה של אותו שיבוש. שכן, אם הטוב הוא טוב והרע ג"כ טוב, מה יעשה אדם וינצל מאותו 'טוב' שאינו אלא יסורים מרים ומכוערים, האם לטוב שכזה אנו מייחלים? לפיכך המציא לו האדם, נוסח חדש, 'טוב נראה ונגלה'.
ואמנם הסתכלתי והשכלתי ואין בתורה השלמה איסור על האבל ומצוה על הנחמה, לא אסרה על המתים רק התגודדות וקרחה, לא תרחיק הבכי ולא תתעב האנחה. וראוי לנו להבין כי האבל עבודה לאלהינו ית"ש על דרכים מיוחדים להתאונן ולהתבונן בסופו מה יהיה, ולדעת ביתו איה... והשנית, להתאונן על חטאיו אם יקראנו אסון טרם מלאת שניו, או בא עליו מקרה בבניו. על אלה ראוי לבכות ולקונן. והנה האב תמים דעים (יעקב) על ילד שעשועים (יוסף) בכה ולא הרגיע, ושק ואפר יציע. והמלך הגדול אשר לבו כלב האריה (דוד), על הילד אשר לא ראה ולא ידע החכם יהיה (הבן הראשון של בת שבע), שכב ארצה ועפר בעפר. ואם אחרי מות הילד בגדיו תפר, הנה על אמנון ועל אבשלום אשר נפשו חמס, לבבו המס ימס. כי אומץ הלב בזה מדרך המרד, והמרך בו מדרכי ההודאה והתשובה... וידוע בתורה כי מות האדם קודם הזקנה, עונש לו מדין הכריתות או המיתה בידי שמים... וכן מיתת הבנים בחיי אביהם עונש... א"כ מי שימות טרם זמן הנקצב לרוב בני אדם, ראוי הוא וכן ראויים האוהבים לו, להתאונן עליו ולהתאבל, וכן באבדן הבנים. רק שיהיה התאוננותם בדרך עבודת אלהים על החטאים הגורמים להם הצער ההוא, ושובם מן הנודעים והתודותם על לא הודע שלהם, ויאוש בסבל האמיץ והלב החזק בענין זה, הוא רע מוחלט.
איש_ספר כתב:
אמר לו הסטייפלער, הכל טוב ויפה, אבל לא מקבלים את זה עבור מצוות שעושים. וד"ל.
דרומי כתב:איני יודע אם גרע, אבל בוודאי זה לא אותו דבר. שם - אצל חנה ושבעת בניה - היה זה ענין של קידוש השם, מסירות נפש, עמידה בנסיון, קיום חיובי של מצוה מדאורייתא. מה מכל זה שייך לכאן?
פלוריש כתב:כמדומני הרדב"ז בתשובה גער במי שלא הצטער בימי אבלו
איש_ספר כתב:
אומר, 'לא יכולתי לאחל לבן שלי טוב מזה'. תצלינה אזנים משמוע.
אשמח לתגובות מנומקות וממוקדות.
אין מבטלין תלמוד תורה למת עד שתצא נשמתו.
וכשהיה שמעון בנו של רבי עקיבא חולה, לא ביטל מבית המדרש שלו, אלא פיקדו ביד שלוחין.
בא הראשון ואמר לו: נטען, אמר להם: שאלו.
בא השני ואמר לו: הכביד, החזירן לתלמוד תורה.
בא השלישי ואמר לו: גוסס, אמר להם: שאלו.
בא הרביעי ואמר לו: השלים.
עמד וחלץ את תפיליו וקרע את בגדיו, ואמר להם: אחינו ישראל שמעו,
עד כאן היינו חייבין בתלמוד תורה, מכאן ואילך אני ואתם חייבין בכבודו של מת.
נתקבצו קהל גדול לכבוד בנו של רבי עקיבא,
אמר להם: הוציאו לי ספסל מן הקברות.
הוציאו לו ספסל מן הקברות, וישב עליו ודרש ואמר: אחינו ישראל שמעו,
לא שאני חכם - יש כאן חכמים ממני,
ולא שאני עשיר - יש כאן עשירים ממני,
אנשי דרום מכירין את רבי עקיבא, אנשי גליל מאין מכירין?
האנשים מכירין את רבי עקיבא, הנשים והטף מאין?
אלא יודע אני ששכרכם מרובה, שלא נצטערתם ובאתם אלא לכבוד תורה ולשם מצווה.
מנוחם אני, אילו היו לי שבעה בנים וקברתים כשמת בני.
ולא שאדם רוצה לקבור את בניו, אלא יודע אני שבני בן העולם הבא הוא, שזיכה את הרבים.
[מסכת שמחות, פרק ח, הלכה יג]
משתמשים הגולשים בפורום זה: .השוחט ו־ 91 אורחים