ברשותכם, אני מבקש להתאזר בסבלנות לגבי האורך בהודעה הזו.
המעוניין והסבלן - יהיה נשכר בעז"ה.ועוד, שכדאי האריכות [והחידוד, והדיוק] להראות למה אפשר להתעורר מקיצורי דבריו של ח"ש [שלענ"ד - מאד עמקו מחשבותיו].
[בכל מקרה, לחלק לכמה הודעות בכה"ג אין שום טעם. וכבר מילתי אמורה, שהרוצה והמעוניין בדברים יכול להעתיק לעצמו את ההודעה לקובץ, לחלקו כראות עיניו, ולקרוא בכמה פעמים].
![בן.png](./download/file.php?id=133895)
- בן.png (290.58 KiB) נצפה 2488 פעמים
מכאן בראש העמוד.
אתייחס כאן רק לשורה הראשונה
[את ההמשך הבאתי כדי להראות שאין לשורה זו המשך. אא"ט זה מה שרמז בג' האיקסים שבסוף שורה זו, לומר שמשם מתחיל נושא חדש. הנושא הבא הוא בחינת "עבד". לאורך העמוד כולו הוא עוסק הרבה בנושא זה של "בן" לעומת "עבד"].פענוח בס"ד:בן ב"פ כו, נגלה בכתב ונרמז בע"פ, ג' בשיווי גמור, ראשון = 1) שונה 2) נפרד לשנים 3) שונים. בזמן שאין
ביאור בס"ד:בן ב"פ כו, נגלה בכתב ונרמז בע"פ אולי רומז לבן שמפשפש בגנזי דמלכא
[זוה"ק פרשת בהר, וכלול לענ"ד בדברי ח"ש להלן באותו העמוד] על פי מה שנרמז בגלוי בכתב. יש גילוי חיצוני של שם הויה, שמתגלה כפי שהוא בחיצוניות, והבן נרמז ממנו אל גילוי שם הויה הפנימי הנעלם.
עכ"פ, בעיקר
עוסק כאן בניתוח "שם הויה במילוי ב"ן", כלומר שם הויה במילוי כזה שאותיות הנגלות עולות כו ואותיות המילוי הנסתרות ג"כ עולות כו, ב"פ הויה, מילוי כזה ששווה [בערכו המספרי] לגלוי.
שם הויה במילוי ב"ן הוא: יוד הה וו הה.
ובדיוק בזה עוסק ההמשך:
ג' בשיווי גמור, ראשון = 1) שונה 2) נפרד לשנים 3) שונים.ג' אותיות מתוך שם הויה במילוי ב"ן הם בשיווי גמור בין הנגלה לנרמז [האות הגלויה ואות המילוי], אותה אות כפולה בעצמה: הה, וו, הה. שיוויון גמור בין אות היסוד לאות המילוי בג' פרמטרים: בערך המספרי [זהה], במספר האותיות [אות היסוד אחת (כמובן) והמילוי אות אחת], ובזהות האותיות [אות המילוי היא אות היסוד].
לעומת זאת, האות הראשונה בשם זה, שווה למילוי שלה רק בדבר אחד: בערך המספרי שלה [י = וד], אבל זו לא אותה אות מוכפלת בעצמה, אלא יש את אות היסוד [י] ואז ב' אותיות מילוי [וד], והן שונות זו מזו [אינן הה (שג"כ עולה מספרית י'), אלא וד].
א"כ, האות הראשונה מובחנת מכל ג' האחרות בכך שהמילוי שלה: 1) שונה [מאות היסוד] 2) נפרד לב' [אותיות] 3) [ב' האותיות של המילוי] שונות [זו מזו].
בזמן שאיןכעת [בשתי מילים] הוא מפרש את
התוכן הרעיוני של העניין:
השם העולה "בן" – ב"פ כו [הויה] – רומז לגילוי הקב"ה בעולם [הויה = כו] על ידי ישראל הקרויים בנים [שם "בן"] ומגלים את שמו של הקב"ה [הויה] בעולם. זהו ב"פ הויה [שעולה שם זה], האחד המקור, והשני הגילוי של ישראל. האחד תורה שבכתב [הגילוי שמצד הקב"ה, ולפי ערך רומז אליו], השני תורה שבעל פה בפי ישראל [הגילוי שמצד המקבלים, ולפי ערך רומז לעבודת ישראל לגלות בעולם].
וביתר שאת: "קרויים" = בעל פה, אותיות המילוי כנ"ל. כאשר ישראל קרויים בנים – היינו שיש זהות בין המקור [שבכתב] לבין המילוי [שבעל פה], שזהו שם "בן" [ב"פ הויה].
אמנם בתוך זה [שם בן, ב"פ הויה] גופא יש חילוק בין "בזמן שעושין רצונו של מקום" לבין "בזמן שאין עושין רצונו של מקום":
בג' אותיות מתוכו המילוי זהה לגמרי [שיווי גמור] למקור, ובאות הראשונה המילוי שווה למקור רק בערך המספרי [זו הסיבה שבכללות השם עולה המילוי כהמקור, ב"פ הויה] אבל לא בשום דבר אחר.
ומעתה:
בשם הויה במילוי "בן", ג' האותיות שבהן היסוד והמילוי בשיווי גמור – מייצגות את מהותו של בן, מצב טוב וראוי של בן: הוא זהה לאב. האב מתגלה בבן, ונמשך בבן. אצל ישראל זהו "בזמן שעושין רצונו של מקום", ואז הם בעצמם גילוי הקב"ה בעולם.
האות הראשונה, שבה נבדל המילוי מהיסוד בג' דברים – מייצגת מצב של "בזמן שאין עושין רצונו של מקום", שאז מחלוקת אם קרויים בנים או לא [קרויים = בעל פה, אותיות המילוי כנ"ל], וכלומר שבמצב זה הם קרויים בנים [באות המילוי] רק בסוד/שורש נסתר, ולא בגילוי בפועל. ובהקבלה לאות היסוד [שמצד הקב"ה] ואות המילוי [שמצד ישראל] – המילוי עדיין עולה בגימטריא כאות היסוד [י = וד], זהו שיווי נסתר [ובו עדיין קרויים בנים, וגם כללות השם עולה "בן" כנ"ל] שאינו ניכר בהופעת/צורת האותיות [שבו כבר אינם קרויים בנים], שבהופעתן הגלויה [של אותיות המילוי] הן שונות מכל בחינה מאות היסוד: 1) שונה, 2) נפרד לשנים, 3) שונים [ממילא אין המילוי "נקרא" כמו המקור].
וי"ל עוד בכוונתו, דמצד שם בן – בין כך ובין כך קרויים בנים, שהרי הוא עולה תמיד "בן", והמילוי עולה תמיד כמו המקור [ב"פ הויה], ומצב זה של "בזמן שאין עושין רצונו של מקום" – משנה בשם "בן" רק את האות הראשונה [וצ"ע, היא האות של השורש הנסתר, ולא של הגילוי בפועל. ולפי מה שנציע להלן בס"ד ביאור בדברי רבי מאיר בגמרא קידושין על פי דברי ח"ש – מובן העניין ומתורצת שאלה זו], רק בה נעשה שינוי [וגם הוא רק של הופעה חיצונית כנ"ל, צורת האותיות] בין המקור למילוי ["קרויים"], אבל ג' האותיות האחרות נשארות זהות ["שיווי גמור"] בכל מקרה.
אחרי הראה אותנו אלקים את כל זאת, ניתן להבין מה מטרת כל הקטע [שורה אחת]:ליישב שאלה שעולה כשמתבוננים בשם ב"ן.
הנחת היסוד [של ח"ש] היא שלא בכדי עולה שם זה בגימ' בן. אלא שזהו שם [= גילוי לזולת] הויה [אופן של גילוי הויה בעולם] שמבטא את העניין שישראל בנים למקום, כלומר שמו של הקב"ה [אותיות המקור] באופן שנעשה על ידי ישראל [אותיות המילוי] באופן של בנים [כללות השם העולה בן, ב"פ הויה].
וממילא קשה, באופן של בנים – היתה צריכה להיות זהות גמורה בין אותיות המקור למילוי. בדיוק כשם – ומאותה סיבה – שבשם זה אותיות המקור ואותיות המילוי שוות בערכן המספרי – שהוא הוא מה שיצר את כל הגימטריה של "בן" בשם זה, ב"פ כו, ב"פ הויה.
אמנם למי שמכיר, התשובה עולה מאליה, והיא בעצם שיטת רבי מאיר: בין כך ובין כך קרויים בנים.
בבחינה של בנים גופא יש שתי בחינות: עושים רצונו של מקום, ואין עושים רצונו של מקום. ואמנם בשניהם קרויים בנים, אבל בשם המבטא בחינה זו מוכרח להיות חילוק המתייחס [ומייצג בהתאמה] את שני המצבים האלה. מצב של זהות [מוחלטת], ומצב של שוני [כמעט גמור] – ובאופן שעכ"ז הגימטריה הכללית תישאר זהה: ב"פ הויה, כי "בין כך ובין כך קרויים בנים".
את פירוט הדבר באותיות שם זה – כתב כאן ח"ש [באותה שורה אחת].
ואגב אורחא הובנה לנו ג"כ נקודה נוספת בלשון חכמים: מדוע לשון חז"ל בנושא זה [ודייקא בהקשר של "בין כך ובין כך"] הוא: "קרויים" בנים.
הוספה בס"ד:דברי ח"ש אולי תואמים ומקבילים לדברי רבי מאיר (קידושין לו, א), שהביא לשיטתו ארבע ראיות, זו לפנים מזו, עד הראיה הגמורה:
תניא: בנים אתם לה' אלהיכם, בזמן שאתם נוהגים מנהג בנים - אתם קרוים בנים, אין אתם נוהגים מנהג בנים - אין אתם קרוים בנים, דברי רבי יהודה.
רבי מאיר אומר: בין כך ובין כך אתם קרוים בנים,
שנאמר: בנים סכלים המה,
ואומר: בנים לא אמון בם,
ואומר: זרע מרעים בנים משחיתים,
ואומר: והיה במקום אשר יאמר להם לא עמי אתם יאמר להם בני אל חי. מאי ואומר? וכי תימא, סכלי הוא דמקרי בני, כי לית בהו הימנותייהו לא מיקרו בני, ת"ש, ואומר: בנים לא אמון בם; וכי תימא, כי לית בהו הימנותא הוא דמיקרו בנים, כי פלחו לעבודת כוכבים לא מיקרו בנים, ת"ש, ואומר: זרע מרעים בנים משחיתים; וכ"ת, בנים משחיתים הוא דמיקרו, בני מעלייא לא מיקרו, ת"ש, ואומר: והיה במקום אשר יאמר להם לא עמי אתם יאמר להם בני אל חי".
אולי יש לומר שארבעה פסוקים אלה, שהם ארבע בחינות של "אינן עושין רצונו של מקום" – שעכ"ז קרויים בנים – מכוונים כנגד ארבע אותיות שם הויה במילוי ב"ן.
ובשימת לב עוד, שמצד חטאם של ישראל מתארים הפסוקים רק ג' דרגות של חטא: סכלים, אין אמונה, עבודה זרה. הרביעי עוסק רק בשאלה עד כמה קרויים בנים [שזה דבר שמצד הקב"ה כיצד לקרוא להם, להתייחס אליהם].
ובשימת לב עוד, שבפסוקים שהביא רבי מאיר – דייקא על הבחינה הכי גרועה של "אין עושין רצונו של מקום" – אומר הפסוק שהם נקראים "בני מעלייא": בני אל חי.
ואפשר לומר שהפסוקים הללו – המסודרים כאן בסדר עולה ממטה למעלה של "אינן עושין", מכוונים כנגד ארבע אותיות שם הויה מהסוף להתחלה. כי בכל העמקה של הרֶשע – פוגמים יותר עמוק וגבוה. וא"כ סכלים פוגם בה' אחרונה, אין בהם אמונה/אמון פוגם בו', עובדי ע"ז פוגם בה' ראשונה, ואם לא היו נקראים בני מעלייא היתה נפגמת בזה אות י', אלא שדוקא משם הישועה: אות י' אינה נפגמת כלל, ודייקא שם הם "בני אל חי" [ידוע שבהקבלת שם הויה אל נרנח"י, י' חכמה כנגד חיה, החכמה תחיה], ומשם נמשך ש"קרויים בנים" גם לכל ג' האותיות/בחינות שכן נפגמות בחטא: אותיות הוה – שנפגמות בע"ז, אין אמונה, סכלים.
ומעתה נשים לב שיש כאן ממש "תמונת ראי" של מה שמצינו באותיות המילוי, שדוקא ג' אחרונות לא נפגמו כלל [זהות לאות המקור], ודוקא הראשונה נפגמה [שונה מהמקור] כמעט לגמרי - בשלושה פגמים.
ולא רק שאין כאן קושיה אלא שהם הם הדברים!
הפגם הנמשך לכל אחת מג' האותיות האחרונות – מובא אל האות העליונה ביותר, הראשונה, להיות מומתק שם, וממילא נשארות האותיות האחרונות נקיות לגמרי, ללא שום פגם אפילו אחד. [משא"כ באות הראשונה לא אכפת לן שיהיו אפילו כל ג' הפגמים יחדיו, משום שהיא לא נפגמת כלל, ומשכך – אדרבה – היא ממתקת כל הפגמים].
כאמור, יש ג' פגמים, זה לפנים מזה: סכלים, אין אמונה, עבודה זרה. מקביל [בהתאמה, ודוק!] לג' השינויים שציין ח"ש [שיש באות הראשונה בין המקור לבין המילוי]: שונה, נפרד לשנים, שונים.
המילוי [בעל פה, "קרויים"] עוסק במצבם של ישראל, המקור עוסק בקב"ה. היכן הראה רבי מאיר שקרויים בנים בלי שום שינוי? דייקא היכן שהפגם הוא הכי גבוה ועמוק. לכן מצד ישראל [המילוי] מתואר הפגם [על כל ג' בחינותיו, זו לפנים מזו] דוקא במקום הכי גבוה, לשם "מתנקזים" כל הפגמים כולם – כדי להיות מוארים ומומתקים משם! ג' העומקים של חטא [ג' השינויים הנמצאים באותיות המילוי, הפגם השייך לכ"א מג' האותיות האחרונות] מתנקזים כולם אל אות י' הראשונה [לשם הובאו כל השינויים כולם, שמשם ממתיק אותם הקב"ה] וממילא חוזרות ג' האותיות האחרונות להיות נקיות וזכות, מילוי בשיווי גמור למקור.
וזה עומק דברי רבי מאיר, שדייקא הפסוק האחרון חותם את העניין של "בין כך ובין כך קרויים בנים", דכל מה שיש לערער – מתבטל שם לגמרי, מן הקצה אל הקצה ["בני אל חי" – על המשחיתים ביותר "לא עמי אתם"]. הכוונה היא לומר שאות י' היא הממתיקה את כל הפגמים ומכוחה קרויים בנים בשיווי גמור ["בין כך ובין כך"] אפילו היכא שכן היה מקום לומר שיהיה פגם ["בין כך ובין כך"].
באגב, בסידור היעב"ץ בהגדה של פסח, מקביל את ארבע כוסות לארבע אותיות שם הויה מההתחלה לסוף, ולארבעה פגמים בהתאמה: רוח שטות [כנגד י' חכמה], רוח זנות [כנגד ה' בינה], רוח חמדה רעה [כנגד ו' תפארת], רוח הטומאה [כנגד ה' מלכות]. וגם זה יש להקביל לארבעת הפסוקים שהביא רבי מאיר [ובהם
שלושה פגמים כנ"ל], אבל בסדר יורד: סכלים הוא רוח שטות כנגד חכמה, אין בהם אמונה הוא רוח זנות [בגידה באמון ונאמנות הנישואים] כנגד בינה ורוח חמדה רעה [בגידה באמון ונאמנות לזולת] כנגד תפארת, ועבודה זרה הוא רוח הטומאה כנגד מלכות ה'.