איש גבעות כתב:מה אשמתו של פלוני שנולד נכה, או של אלמוני שגבות עיניו לא סימטריות?
איש גבעות כתב:אם אני מבין נכון כל המגיבים סבורים שבעל מום אין בו כל חסרון.
רק מכיון שבני אנוש אנחנו, והחיצוניות תופסת אצלנו מקום, "לא הייתה לתורה ברירה", והיא נאלצה לאסור על בעלי מומים לשרת במקדש.
שקלאוו כתב:ברגע שנכיר בעובדה שלהיות נכה זה פחות טוב מלהיות שלם, שהנכה אכן פגום - ושפגום לא יכול לשרת במקום שדורש שלמות,
דרומי כתב:בספר 'דרך מצוותיך' להצמח צדק יש מאמר שלם על 'מצות איסור בעלי מומין',
ומבאר שם את הענין בדרך הקבלה והחסידות,
ומה שמחודש שם הוא שלעתיד לבוא יקבלו בעלי המומין את כבודם האבוד ויורמו על נס יותר מהבריאים... עיי"ש
'איסור עבודת כהן בעל מום וכניסתו להיכל'.דרומי כתב:בספר 'דרך מצוותיך' להצמח צדק יש מאמר שלם על 'מצות איסור בעלי מומין' . .
דורשי יחודך כתב:שקלאוו כתב:ברגע שנכיר בעובדה שלהיות נכה זה פחות טוב מלהיות שלם, שהנכה אכן פגום - ושפגום לא יכול לשרת במקום שדורש שלמות,
מי יותר פגום: אדם נכה בעל מדות תרומיות, ענוותן כהלל,
או אדם גבה קמה, יפה, שלם בגופו, בעל כעס, בעל קנאה, בעל תאוה?
השני הרי מותר לו לעבוד במקדש, הלא כן?
דורשי יחודך כתב:לענ"ד יש כאן נידון כללי שהוא מוקדם לעצם הנידון הספציפי של נושא האשכול.
דהיינו שיש לחקור מה על האדם לעשות אם מתעוררים בו קושיות ותהיות בקשר למצוות התורה.
מצד אחד אפשר לומר שאלו הן מחשבות של כפירה, על האדם לדחות מחשבות כאלו, שהרי תורת ה' תמימה, משפטי ה' אמת, קל אמונה ואין עול, וכי האדם ישב במשפט על מצוות התורה ח"ו. וממילא צריך האדם לדחות בכח מחשבות כאלו. וכעין לשון רבנו יונה בשע"ת "וכרות רעיונים מורדים משרעפיך". ואם הוא לא מצליח בזה אז אולי צריך לשכנע לעצמו (וגם לאחרים) עם כל מיני דרכי השכנוע, שאין כאן מקום לשום תהייה ושאילה.
מצד שני יש לומר שאדרבה, זהו חלק מהבנת התורה ורצון השי"ת, ש"יתמודד" עם הקשיים, ישים את הכל על השולחן, לא יטאטא שום דבר מתחת לשטיח, יעורר את כל השאילות, תוך כדי קבלה מוחלטת שרצון ה' הוא האמת, וקבלת עול מצוות מוחלטת, אבל ישאל את השאילות, ירגיש את הכאב, וינסה למצוא את הדרך ליישב את הדבר על לבו, אבל לא יקבל תירוצים רדודים ושטחיים, ואם בינתיים לא ימצא תשובה, יעדיף להשאר בקושיא - כאמור תוך כדי קבלת עול מוחלטת של המצוה - מאשר לקבל תירוץ דחוק או לא מובן.
אינני יודע איזו מבין הדרכים היא הנכונה, אבל נראה לי שזה חלק מהויכוח כאן.
חיימשה כתב:הרב ישא ברכה כתב:
כמו שכיום בעלי מוגבליות זוכים בצדק להשתתפות בכל הצרכים שלהם, כולל מאמצים גדולים להתאים עבורם מה שצריך.
ולענ''ד גם דבר זה נעשה באופן של הפרזה וחוסר פרופורציה.
דורשי יחודך כתב:לענ"ד יש כאן נידון כללי שהוא מוקדם לעצם הנידון הספציפי של נושא האשכול.
דהיינו שיש לחקור מה על האדם לעשות אם מתעוררים בו קושיות ותהיות בקשר למצוות התורה.
מצד אחד אפשר לומר שאלו הן מחשבות של כפירה, על האדם לדחות מחשבות כאלו, שהרי תורת ה' תמימה, משפטי ה' אמת, קל אמונה ואין עול, וכי האדם ישב במשפט על מצוות התורה ח"ו. וממילא צריך האדם לדחות בכח מחשבות כאלו. וכעין לשון רבנו יונה בשע"ת "וכרות רעיונים מורדים משרעפיך". ואם הוא לא מצליח בזה אז אולי צריך לשכנע לעצמו (וגם לאחרים) עם כל מיני דרכי השכנוע, שאין כאן מקום לשום תהייה ושאילה.
מצד שני יש לומר שאדרבה, זהו חלק מהבנת התורה ורצון השי"ת, ש"יתמודד" עם הקשיים, ישים את הכל על השולחן, לא יטאטא שום דבר מתחת לשטיח, יעורר את כל השאילות, תוך כדי קבלה מוחלטת שרצון ה' הוא האמת, וקבלת עול מצוות מוחלטת, אבל ישאל את השאילות, ירגיש את הכאב, וינסה למצוא את הדרך ליישב את הדבר על לבו, אבל לא יקבל תירוצים רדודים ושטחיים, ואם בינתיים לא ימצא תשובה, יעדיף להשאר בקושיא - כאמור תוך כדי קבלת עול מוחלטת של המצוה - מאשר לקבל תירוץ דחוק או לא מובן.
אינני יודע איזו מבין הדרכים היא הנכונה, אבל נראה לי שזה חלק מהויכוח כאן.
ישא ברכה כתב:חיימשה כתב:הרב ישא ברכה כתב:
כמו שכיום בעלי מוגבליות זוכים בצדק להשתתפות בכל הצרכים שלהם, כולל מאמצים גדולים להתאים עבורם מה שצריך.
ולענ''ד גם דבר זה נעשה באופן של הפרזה וחוסר פרופורציה.
אני גם חושב שההשקעה הציבורית בזה עוברת כל גבול.
אבל באמת כדי לגבש דעה צריך להכיר את הנתונים לעומק, ולא מתוך התרשמות חיצונית.
.השוחט כתב:לענ"ד כוונת הרש"ר קצת שונה.
אילו בעלי מומים היו כשרים לעבודת המזבח, היתה נוצרת הרגשה, שהמזבח והמקדש לא באו אלא לנחם אומללים, אבל אדם שלם, שאין לו צורך בניחומים, אין לו מה לחפש שם. המסר בכך שרק אנשים שלמים כשרים לעבודה, הוא כדי לחדד שעבודת השם איננה ענין של קבלת נחמה על אומללות, אלא כפיפה של החיים - גם כשהם במלוא עוזם ולא חסר בהם כלום - לעבודת הבורא.
והבן.
איש גבעות כתב:( זכרוני במעומעם שבעבר סופרת חילונית כתבה סיפור או ספר על אשת כהן שנאנסה שנאסרת לבעלה)
איש גבעות כתב:אם אני מבין נכון כל המגיבים סבורים שבעל מום אין בו כל חסרון.
רק מכיון שבני אנוש אנחנו, והחיצוניות תופסת אצלנו מקום, "לא הייתה לתורה ברירה", והיא נאלצה לאסור על בעלי מומים לשרת במקדש.
ברשותכם אצטט קטע מפירושו של הרש"ר הירש:
"מזבח ה' לא הוקם לצורך שבורים ורצוצים, עוורים ופיסחים, נכים ודוויים וחולים.
לא לשם כך נבנה המזבח,
כדי שהאדם העייף ישתרך למעלותיו וימצא שם ניחומים לאבליו או רפאות פלאים לחוליו.
כי החיים בשלמותם, ברעננותם ובגבורתם יתקדשו שם לחיי מעש של עבודת ה'....
החיים והגבורה, לא המוות והחולשה שוכנים במזבח ה'....
לא חיים שבורים, ולא חלק של החיים, יימסרו לאש דת המזככת והמעצבת".
להבנתי הרש"ר הירש, בניגוד לרמב"ם במורה נבוכים ולספר החינוך, בוחר בפרשנות שונה, שכיום בעידן ה"פולוטיקלי קורקט" קצת קשה לעיכול.
לייטנר כתב:כדי להתקבל לצה"ל, צריך להיות שלם בגופך, בלי מגבלות חיצוניות (נמוכים מדי, שמנים מדי ורזים מדי ישוחררו מצה"ל). אמנם בשנים האחרונות יש יותר התחשבות ברצונם של בעלי מוגבלויות להשתלב בצבא.
בתוך צה"ל יש יחידת טקסים (או אולי רק היתה?). אני זוכר שהדרישות לשם היו מאוד מדויקות, כולל גובה (175-180 ס"מ, אאל"ט) וכו' וכו'.
היה מי שהתרעם, והיה מי שהבין שיש נראות לצבא, ומה עם הנראות של צבא ה'?!
לייטנר כתב:אמנם בשנים האחרונות יש יותר התחשבות ברצונם של בעלי מוגבלויות להשתלב בצבא.
משתמשים הגולשים בפורום זה: Bing [Bot] ו־ 157 אורחים